Справа № 640/8714/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8714/20 Суддя першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу громадянина Туреччини ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом громадянина Туреччини ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року громадянин Туреччини ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) від 04 березня 2020 року № 56-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції невірно визначив підстави його виїзду з Туреччини, на підставі неналежних доказів встановив факт затримання у 2015 році, помилко визначив зміст рішення, яке було прийняте ДМС України та яке є предметом судового оскарження, а також дійшов хибного висновку про відвідування дитиною, яка не досягла п`ятирічного віку, школи в м. Анкара.

Також скаржник вважає необґрунтованим висновок суд першої інстанції про відсутність взаємозв`язку в обставинах його справи та справи ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду про те, що види економічної діяльності, які здійснює засноване ним товариство, можуть свідчити про причетність до злочинної діяльності.

Скаржник також наполягає на тому, що відповідач не роз`яснив які саме серйозні підстави для висновку про вчинення злочину неполітичного характеру були виявлені в ході розгляду його заяви.

Разом із апеляційною скаргою представник позивача подала клопотання про витребування додаткових доказів, у якому просила витребувати від Республіканської прокуратури м. Анкари, шляхом направлення відповідного доручення, документацію, що підтверджує факт взяття під варту ОСОБА_1 в 2015 році у зв`язку із виявленням у нього вибухових речовин під час перевезення з Туреччини до Сирії, пред`явлення йому підозри або винесення щодо нього обвинувального вироку суду з зазначених підстав.

Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

Представник ОСОБА_1 подала додаткові пояснення до апеляційної скарги, у яких повідомила про звернення до Комісії з контролю за файлами ІНТЕРПОЛ про видалення даних щодо позивача і червоного повідомлення щодо нього. Разом з додатковими поясненнями подано також копію ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2020 року, якою запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) було замінено на цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків. Представник позивача зазначає, що Шевченківський районний суд м. Києва за результатами оцінки таких же доказів, які були надані відповідачу, прийшов до протилежних висновків.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та додаткових пояснень до апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Туреччини ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З приєднаних до матеріалів справи письмових доказів вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Турецької Республіки, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Баликесір, Туречинна, за національністю - турок, сповідує іслам, має вищу освіту, одружений, на утриманні має неповнолітнього сина, є військовозобов`язаним.

На підставі посвідки на право постійного проживання НОМЕР_1 від 18 грудня 2015 року ОСОБА_1 з 2015 року проживає на території України.

5-й мировий кримінальний суд м. Анкари 14 травня 2019 року видав ордери на арешт ОСОБА_1 .

За обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу від 18 листопада 2019 року позивач перебуває у міжнародному розшуку за «червоним циркуляром» Інтерполу за запитом Туреччини від 12 червня 2019 року на підставі ордеру на арешт від 14 травня 2019 року № 2019/3819 за обвинуваченнями у скоєнні злочинів, передбачених ст. 220/2 та ст. 82/1-А Кримінального кодексу Туреччини (членство в злочинній організації та умисне вбивство відповідно). Термін давнини скоєння злочину не минув (строк для виконання рішення 18 грудня 2032 року).

Генеральна республіканська прокуратура Анкари Турецької Республіки 16 травня 2019 року звернулася до уповноважених судових органів щодо екстрадиції позивача до Туреччини у зв`язку із проведенням слідства за обвинуваченням його в умисному вбивстві та членстві у злочинній організації.

ОСОБА_1 , перебуваючи в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» у зв`язку із проведенням екстрадиційної перевірки, звернувся за захистом в Україні.

Так, 16 серпня 2019 року позивач заповнив заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таку заяву було взято до розгляду Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області 26 вересня 2019 року.

Також 26 вересня 2019 року позивач заповнив анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за № 250.

Із ОСОБА_1 було проведено співбесіду, за підсумками якої складено протокол від 15 жовтня 2019 року № 2019 КV 0250.

Головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 18 жовтня 2019 року склав висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області прийняло наказ від 18 жовтня 2019 року № 704, яким документи ОСОБА_1 прийняті в оформлення для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із заявником 28 січня 2020 року було проведено додаткову співбесіду, яка відображена у відповідному протоколі.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_1 Головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 29 січня 2020 року склав висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначений висновок разом з матеріалами особової справи заявника був переданий до ДМС України для прийняття рішення.

Рішенням ДМС України від 04 березня 2020 року № 56-20 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ДМС України, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Положеннями ч. 5 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч. 4 ст. 8 вказаного Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами ч.ч. 1, 2, 11, 12 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У свою чергу п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачають, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із заявою-анкетою від 16 серпня 2019 року, анкетою від 26 вересня 2019 року та протоколами співбесіди від 15 жовтня 2019 року та 28 січня 2020 року підставою для звернення до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із відповідною заявою стали побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань. Заявник також зазначав, що змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Такі доводи заявник обґрунтував тим, що у період з 30 серпня 1996 року по 2006 рік був військовослужбовцем у Силах спеціального призначення (далі - ССП) Збройних сил Туреччини, мав доступ до державної таємниці різних рівнів, брав участь у багатьох військових операціях, зокрема секретних, в Іраці, Афганістані, Боснії та Герцеговині, Грузії, Азейбаржані .

Заявник зазначив, що з призначенням у березні 2003 року на посаду прем`єр-міністра Туреччини ОСОБА_4 розпочалася політика усунення військових, які стоять на охороні світської держави. Багатьох офіцерів усунено з лав Збройних сил шляхом висунення обвинувачень у кримінальних злочинах і засудження до різних термінів ув`язнення.

У 2007 році вироком військового трибуналу м. Анкара позивача було засуджено до 6 років ув`язнення з позбавленням права продовжувати службу в Збройних силах Туреччини за розкриття державної таємниці. ОСОБА_1 відбув покарання строком 27 місяців.

Також позивач був обвинувачений в причетності до організації та керівництва кримінальним угрупуванням, проте рішенням Кримінального суду № 9 м. Анкари № 2016/356 від 10 листопада 2016 року з нього були зняті обвинувачення.

ОСОБА_1 у заяві-анкеті від 16 серпня 2019 року зазначив, що побоюючись за життя та здоров`я своє родини у 2015 році виїхав до України.

Під час проведення співбесід заявник також повідомив додаткові причини залишення Тученничи , а саме - організація терористичним угрупуванням ПКК (Робітнича партія курдів) численних вибухів в найбільш масових місцях Анкари, а також створення перешкод для ведення бізнесу з боку органів влади.

Позивач зазначає, що перебуваючи на території України та відчуваючи себе в безпеці, восени 2018 року подав апеляційну скаргу на вирок військового трибуналу м. Анкара 2007 року. Саме із вказаним зверненням позивач пов`язує поновлення провадження у справі про вбивство ОСОБА_6 , яке відбулося 18 грудня 2002 року, пред`явлення йому обвинувачень та поширення у засобах масової інформації відомостей про його причетність до участі в підготовці та тренуванні солтад ІДІЛ на території Сирії.

Заявник наголошував на тому, що в разі повернення до Туреччини, йому загрожує вбивство з політичних мотивів. Обґрунтовуючи такі побоювання, заявник посилається на справу військового командира ОСОБА_7 , який не маючи проблем зі здоров`ям, раптово помер від сердечного нападу у в`язниці. Також позивач зазначив, що в Туреччині активно обговорюється можливість відновлення смертної кари.

Перевіривши повідомлені заявником обставини, ДМС України прийшла до висновку про те, що факт служби ОСОБА_1 в Силах спеціального призначення Збройних сил Туреччини, а також факт порушення стосовно нього трьох кримінальних справ на території Туреччини є підтвердженими.

Узагальнивши доводи заявника щодо побоювань стати жертвою переслідувань, відповідач прийшов до висновку, що вони відповідають ознакам переслідування у зв`язку приналежністю до соціальної групи - військовослужбовців. Однак не встановив обставин, які б свідчили про фактичне переслідування позивача за вказаною ознакою.

Згідно з висновком від 29 січня 2020 року за інформацією про країну походження після спроби державного перевороту в 2016 році у Туреччині почалося кримінальне переслідування причетних осіб, масові звільнення державних службовців, військовослужбовців та представників правоохоронних органів. Разом з тим такі обставини не стосуються ОСОБА_1 , який був звільнений зі Збройних сил Туреччини ще у 2006 році.

Також відповідач врахував, що рішенням Кримінального суду № 9 м. Анкари № 2016/356 із позивача були зняті обвинувачення щодо членства у злочинному угрупуванні, що може свідчити про відсутність заангажованого підходу до заявника як представника категорії військових, що переслідуються владою Туреччини.

У порушенні проти заявника кримінальної справи за обвинуваченням в умисному вбивстві та участі в злочинній організації відповідач не встановив політичного підґрунтя.

Посилання позивача на створення перешкод у здійсненні підприємницької діяльності на території Туреччини відповідач визнав непереконливими з тих підстав, що він у країні громадянської приналежності мав офіційно зареєстрований бізнес у сфері торгівлі продуктами харчування впродовж тривалого часу (після відбуття покарання та до 2014 року) і безперешкодно здійснив реєстрацію припинення такої діяльності в органах державної влади.

З огляду на викладене відповідачем було зроблено висновок про відсутність фактів, які б могли бути підставою для визнання ОСОБА_1 біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Водночас у висновку від 29 січня 2020 року зазначено, що серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів інформації про країну походження, є такі, що можуть слугувати підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Такий висновок ґрунтується на тому, що у матеріалах, наданих Генеральною прокуратурою України, наявні ордери на арешт 5-го кримінального суду м. Анкари за скоєння злочину «умисне вбивство» та «членство у злочинній організації», видані на установчі дані заявника. Передбачене законодавством покарання, як слідує з вказаних матеріалів - довічне тюремне ув`язнення у колонії із суворим режимом (за вбивство); від 1,5 - 5 років тюремного ув`язнення (за членство у злочинній організації).

Таким чином передбачається, що у випадку повернення до країни громадянської належності, заявника буде утримано під арештом під час судового слідства і у разі визнання його винним - відправлено для відбуття покарання до місць позбавлення волі.

У свою чергу зі звітів щодо інформації про країну походження та з відкритих Інформаційних джерел відомо про наявність тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання з боку представників правоохоронних органів та пенітенціарних служб Турецької Республіки впродовж тривалою часу і ситуації у цьому питанні залишаються незмінною, позитивні тенденції не спостерігаються.

Водночас у висновку від 29 січня 2020 року зазначено про наявність умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме - є серйозні підстави вважати, що ОСОБА_1 вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Було враховано, що заявник є підозрюваним у вчиненні кримінального злочину - умисного вбивства, яке сталося до 2015 року (тобто до моменту прибуття заявника в Україну). Діяння, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_1 кваліфікується як тяжкий злочин відповідно до кримінального кодексу як Турецької Республіки, так і України.

Також у зазначеному висновку вказано, що у ході співбесіди від 15 жовтня 2019 року заявник повідомляв, що його як військового у складі СПП постійно відправляли на «війну на Сході з курдами», яка триває вже 40 років. Згідно з інформацією про країну походження, на період військової служби заявника, з 1996 року, випадає значна кількість воєнних злочинів, а також нанесення серйозної шкоди цивільному населенню з боку Збройних сил Туреччини, що зафіксовано різними міжнародними наглядачами. Враховуючи те, що заявник належав до офіцерського складу у званні лейтенанта, така інформація додатково може свідчити про причетність заявника до скоєння турецькою армією діянь, які можуть перешкоджати у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту адміністративного позову та апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 не погоджується як із висновком про відсутність підстав для визнання його біженцем, так і з висновком про наявність виключень, які створюють перешкоди для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи наявність умов для визнання ОСОБА_1 біженцем за ознаками, що передбачені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів враховує, що заявник повідомляє про обставини, які фактично можна поділити на дві групи: ті, що обумовили його виїзд з Турецької Республіки у 2015 році та ті, що стали причиною для звернення до органів ДМС України із відповідною заявою у 2019 році.

До обставин, які стали підставою для виїзду з Туреччини, позивач відносить побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження через політичні мотиви та особисту невигідність керівництву країни з огляду на військову діяльність у складі Збройних Сил Туреччини.

За твердженням заявника такі побоювання виникли після призначенням у березні 2003 року на посаду прем`єр-міністра Туреччини ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі в якості ознак, які свідчать про наміри його фізичного усунення, позивач зазначає, що його разом з іншими «небажаними» офіцерами регулярно направляли на спецоперації в «гарячі» точки.

Водночас у заяві-анкеті від 16 серпня 2019 року позивач зазначав, що з 1996 року був військовослужбовцем у Силах спеціального призначення Збройних сил Туреччини та брав участь у багатьох військових операціях, зокрема секретних, в Іраці, Афганістані, Боснії та Герцеговині, Грузії, Азейбаржані .

Достатньо обґрунтованих доводів, які б підтверджували, що направлення на спецоперації в «гарячі» точки після березня 2003 року було обумовлене не лише фактом проходження військової служби в Силах спеціального призначення Збройних сил Туреччини, позивач не навів.

Також позивач зазначав, що у 2006-2007 роках був підданий кримінальному переслідуванню.

Матеріалами справи підтверджується, що у 2007 році вироком військового трибуналу м. Анкара позивача було засуджено до 6 років ув`язнення з позбавленням права продовжувати службу в Збройних силах Туреччини за розкриття державної таємниці.

Водночас ОСОБА_1 відбував присуджене йому покарання. За оскарженням вироку військового трибуналу м. Анкара звернувся лише у 2018 році.

Згідно з протоколом додаткової співбесіди від 28 січня 2020 року, заявник повідомив представника органів ДМС України, що протягом 6 місяців перебував у військовій в`язниці «Мамак», 12 місяців у цивільній в`язниці « ОСОБА_8 » та 6 місяців у Анкарській відкритій колонії-поселенні, куди його перевели за хорошу поведінку.

Також рішенням Кримінального суду № 9 м. Анкари № 2016/356 від 10 листопада 2016 року з ОСОБА_1 були зняті обвинувачення у причетності до організації та керівництва кримінальним угрупуванням.

Зазначені обставини ставлять під сумнів доводи позивача про те, що його кримінальне переслідування здійснювалося в незаконний спосіб та мало на меті його фізичне усунення.

Позивач, обґрунтовуючи наявність побоювань за своє життя, посилався також на обставини смерті у в`язниці ОСОБА_9 , якого було засуджено у рамках справи «Ергенекон» (організація, що вважається терористичною в Туреччині) за обвинуваченнями у передачі секретних документів третім особам.

Суд першої інстанції, оцінюючи зазначений довід, виходив з того, що офіційною причиною смерті зазначеної особи у в`язниці, де він відбував покарання, є серцевий напад, однак позивач вважає це неправдивою інформацією і посилається на турецькі засоби масової інформації, у яких дійсно публікувалася така інформація: «За офіційною версією, ОСОБА_10 помер у результаті серцевого нападу. Співкамерник заявив, що йому стало погано після фізичних вправ. Однак, як зазначає « ОСОБА_11 », негайно з`явилися чутки про те, що його смерть була насильницькою: розвідника, нібито, вбили аби не дозволити йому виступити у суді і дати свідчення. ОСОБА_12 повинен був виступити із свідченнями 22 листопада (...). Розслідування за справою «Ергенекон» почалося у червні 2007 року. Членів цієї організації, в числі яких ряд високопоставлених військових начальників і відомих громадських діячів, звинувачують в антиурядовому зговорі, зокрема проти провладної «Партії справедливості та розвитку», яку очолює нинішній прем`єр-міністр ОСОБА_17 » (http://txt.newsru.co.il/inideast/13nov2011/kasiffi008.htm).

Разом з тим про свою причетність до організації «Ергенекон» позивач не повідомив. Під час співбесіди позивач додатково зазначив, що ніколи не обвинувачувався у причетності до державного перевороту, а також організації «FETO».

У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що випадок із ОСОБА_14 недоречно порівнювати із ситуацією позивача, оскільки не прослідковується взаємозв`язок в обставинах їх справ.

Не погоджуючись із цим висновком суду першої інстанції, представник позивача в апеляційній скарзі вказувала на те, що ситуація з ОСОБА_14 є дуже схожою з ситуацією позивача. ОСОБА_14 проходив службу в той самий період, мав доступ до державної таємниці, а потім, як невигідний діючому правовому режиму, був звинувачений у причетності до справи «Ергенекон», примусово повернутий до Туреччини та раптово помер у в`язниці, не дочекавшись суду та не маючи можливості виправдати себе.

Колегія суддів вважає такі доводи представника позивача необґрунтованими, адже, як раніше зазначалося, позивач був засуджений за розголошення державної таємниці та відбув покарання, а обвинувачення щодо участі в злочинній групі були зняті в судовому порядку. Крім того, протягом тривалого часу після припинення військової служби ОСОБА_1 проживав на території Туреччини.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обставини справ ОСОБА_14 та ОСОБА_1 є різними.

Також колегія суддів наголошує на тому, що факти тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання з боку представників правоохоронних органів та пенітенціарних служб Турецької Республіки були враховані відповідачем під час прийняття рішення від 04 березня 2020 року № 56-20 і визнані такими, можуть бути підставою для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Як на підставу виїзду з країни походження у 2015 році позивач також посилався на збільшення випадків вчинення терористичних актів у Туреччині із завданням шкоди населенню. Разом з тим, такі випадки були загальнопоширеними і не носили індивідуального характеру для позивача чи соціальної групи «військовослужбовці», до якої він належав.

Також ОСОБА_1 посилався на неможливість ведення бізнесу в Туреччині, адже перед перемовинами із клієнтами, представники правоохоронних органів відмовляли останніх від співпраці, із ним.

Такі доводи були обґрунтовано відхилені відповідачем та судом першої інстанції як такі що не є переконливими. Також було враховано, що під час співбесіди 28 січня 2020 року заявник повідомив що інших перешкод, у тому числі під час припинення діяльності і здачі документів, відповідні державні органи йому не чинили.

Додатково колегія суддів враховує, що після залишення Туреччини у 2015 році, ОСОБА_1 проживав на території України на підставі посвідки на право постійного проживання НОМЕР_1 від 18 грудня 2015 року та до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисти до серпня 2019 року - не звертався.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що підстави виїзду ОСОБА_1 з Туреччини у 2015 році не є такими, що можуть свідчити про наявність підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У якості підстав для визнання біженцем, які виникли вже під час проживання в Україні, позивач посилається на те, що восени 2018 року він подав апеляційну скаргу на вирок військового трибуналу м. Анкара, яким його засуджено до 6 років ув`язнення з позбавленням права продовжувати службу в Збройних силах Туреччини за розкриття державної таємниці.

Позивач вважає, що поновлення розслідування у справі про вбивство, яке сталося 17 років назад, зумовлено саме зверненням із апеляційною скаргою та необхідністю примусового повернення його у зв`язку з цим до Туреччини.

Надаючи оцінку зазначеному доводу, колегія суддів враховує, що згідно з протоколом огляду матеріалів справи щодо вбивства ОСОБА_6 , яке відбулося 18 грудня 2002 року, розслідування кримінальної справи було розпочате та тривало до звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на вирок військового трибуналу м. Анкара.

Так, згідно з протоколом огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року, що складений Республіканським прокурором м. Анкари ОСОБА_18 , 05 лютого 2015 року було здійснено допит свідка; 04 квітня 2016 року Генеральною прокуратурою Турецької Республіки у м. Анкарі було винесено постанову про отримання інформації про сигнали всіх мобільних телефонів, що знаходилися в користуванні протягом 6 місяців до та 6 місяців після дати вбивства; 18 вересня 2017 року Генеральна прокуратура Турецької Республіки у м. Анкарі провела повторний допит свідка.

Відомості про зупинення або припинення справи про вбивство ОСОБА_6 в протоколі огляду матеріалів справи - відсутні.

Натомість колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 вперше звернувся до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише під час перебування в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», куди він був поміщений у зв`язку із проведенням екстрадиційної перевірки.

Наведені обставини у своїй сукупності вказують на те, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що основним мотивом звернення ОСОБА_1 за захистом в Україні є уникнення кримінальної відповідальності на території Турецької Республіки, оскільки на цей час вирішується питання щодо його екстрадиції відповідними органами Турецької Республіки.

Перевіряючи обґрунтованість висновку ДМС України щодо застосування до ОСОБА_1 виключень, за яких особу не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Згідно з рішенням від 04 березня 2020 року № 56-20 підставою для відмови у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист стало те, що під час дослідження особової справи заявника та вивчення документів і матеріалів було встановлено, що є серйозні підстави вважати, що він вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких злочинів.

У якості матеріально-правової підстави для прийняття такого рішення зазначені п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, абз. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п. 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649.

Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2942-III Україна приєдналася до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців.

Згідно з преамбулою відповідна угода була укладено з огляду на те, що Статут Організації Об`єднаних Націй (995_010) і Загальна декларація прав людини (995_015), ухвалена Генеральною Асамблеєю 10 грудня 1948 року, встановили принцип, згідно з яким всі люди повинні користуватися основними правами та свободами без будь-якої дискримінації у цьому відношенні, а також з огляду на те, що Організація Об`єднаних Націй неодноразово виявляла свій глибокий інтерес до долі біженців і докладала всіх зусиль для того, щоб забезпечити біженцям якомога ширше користування зазначеними основними правами та свободами.

Водночас Конвенція про статус біженців визначає коло осіб, на яких не поширюються встановлені нею гарантії.

За правилами п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Колегія суддів враховує, що п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців та абз. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» містять відмінності у формулюванні умови, за якої особа не може бути визнана біженцем.

Так, вказаний Закон передбачає, що не може бути визнана біженцем особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру. В той час як п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців поширює такі виключення і на осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, ДМС України при прийнятті рішення від 04 березня 2020 року № 56-20 обґрунтовано керувалася п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців.

У відповідності до п.п. 151, 153 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН метою встановленого п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців положення про виключення є захист суспільства приймаючої сторони від небезпеки допуску біженця, який скоїв серйозний кримінальний злочин. Воно також спрямоване на здійснення правосуддя у відношенні біженця, який вчинив злочин.

Підставою для застосування виключення є скоєний злочин або ймовірно скоєний злочин неполітичного характеру за межами країни, яка дала притулок та до того, як особа була допущена в країну в якості біженця.

За висновком ДМС України є серйозні підстави вважати, що ОСОБА_1 вчинив тяжкий злочин - умисне вбивство, а також був причетний до скоєння турецькою армією діянь - воєнних злочинів, нанесення серйозної шкоди цивільному населенню.

Висновок про наявність серйозних підстав вважати, що заявник вчинив діяння, яке кваліфікується як кримінальний злочин (умисне вбивство) ґрунтується на тому, що 5-й мировий кримінальний суд м. Анкари 14 травня 2019 року видав ордери на арешт ОСОБА_1 . За обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу від 18 листопада 2019 року позивач перебуває у міжнародному розшуку за «червоним циркуляром» Інтерполу за обвинуваченнями у скоєнні злочинів, передбачених ст. 220/2 та ст. 82/1-А Кримінального кодексу Туреччини (членство в злочинній організації та умисне вбивство відповідно).

Також була врахована інформація, викладена у зверненні Генеральної республіканської прокуратури Анкари Турецької Республіки щодо екстрадиції позивача до Туреччини у зв`язку із проведенням слідства за обвинуваченням його в умисному вбивстві та членстві у злочинній організації, а також у протоколі огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року, що складений Республіканським прокурором м. Анкари ОСОБА_18 .

Суд першої інстанції виходив з того, що надані Генеральною прокуратурою України матеріали, які є складовою запиту Туреччини про видачу позивача, є змістовними в частині деталей скоєння злочину та обґрунтування його причетності, зокрема містять інформацію щодо злочину, способу вчинення злочину, доказів проти засудженого та процесуальних дій під час слідства.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, представник позивача заперечувала, що повідомлені Генеральною республіканською прокуратурою Анкари Турецької Республіки відомості не є змістовними і достовірними.

За твердженням представника скаржника, до протоколу огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року були внесені недостовірні відомості про те, що ОСОБА_1 було взято під варту у 2015 році у зв`язку з виявленням вибухових речовин під час перевезення з Туреччини до Сирії з метою передачі терористичній організації ДАІШ (ІДІЛ).

Представник скаржника зазначає, що за інформацією із засобів масової інформації перевезення вибухівки відбулося у вересні 2015 року та у зв`язку з цим робить висновок про те, що ОСОБА_1 міг бути взятий під варту не раніше вересня-жовтня 2015 року. Разом з тим 12 вересня 2015 року позивач залишив територію Туреччини.

Дослідивши протокол огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року, колегія суддів встановила, що до нього занесена інформація, згідно з якою у 2015 році ОСОБА_1 був взятий під варту у зв`язку з виявленням (у нього) вибухових речовин під час перевезення з Туреччини до Сирії з метою передачі терористичній організації ДАІШ (ІДІЛ) і через цю подію щодо нього було порушено кримінальну справу. Через цю кримінальну справу він ховається від правосуддя і Вищим кримінальним судом м. Шанлиурфа було ухвалено постанову про арешт ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що у протоколі огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року не зазначені дата виявлення у ОСОБА_1 вибухових речовин та ухвалення Вищим кримінальним судом м. Шанлиурфа постанови про арешт ОСОБА_1 . Доводи представника позивача про те, що події з виявлення вибухівки під час перевезення з Туреччини до Сирії мали місце у вересні 2015 року ґрунтуються на публікаціях у засобах масової інформації. Разом з тим, достатніх причин вважати, що у протоколі огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року та засобах масової інформації описані одні й ті ж події, представник скаржника не зазначила.

Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів виходить із того, що рішення ДМС України від 04 березня 2020 року № 56-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 було прийняте через виявлення серйозних підстав вважати, що він вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру - умисне вбивство у 2002 році.

Відповідно, у межах цієї справи суду належить перевірити обставини, на яких ґрунтується висновок про ймовірне вчинення заявником саме цього злочину.

Натомість перевірка достовірності всіх обставин, зазначених у протоколі огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року, не є завданням суду в цій справі.

Обставини, достовірність яких заперечує скаржник стосуються подій 2015 року, в той час як вбивство ОСОБА_6 сталося у 2002 року. Посилання на наявність зв`язку між цими подіями (вбивством у 2002 році та перевезення вибухівки у 2015 році) в протоколі огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року відсутні.

Відтак, зазначені у протоколі огляду матеріалів справи від 25 вересня 2019 року відомості про події 2015 року не мають значення для вирішення цієї справи та не впливають зміст рішення, яке було прийняте ДМС України.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги представник позивача посилається на те, що аналогічні за змістом докази були оцінені судом під час розгляду скарги щодо підстав для звільнення з-під варти. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) було замінено на цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків.

Посилання представника скаржника на зазначене судове рішення колегія суддів вважає необґрунтованим, адже ДМС України перевіряла наявність серйозних підстав вважати, що ОСОБА_1 вчинив умисне вбивство у 2002 році. В той же час Шевченківський районний суд м. Києва перевіряв обґрунтованість доводів щодо переховування ОСОБА_1 від правоохоронних органів запитуючої сторони як підстави для застосування до нього екстрадиційного арешту.

Згідно з ч.ч. 4, 8 ст. 584 Кримінального процесуального кодексу України при вирішенні питання про застосування екстрадиційного арешту слідчий суддя керується положеннями цього Кодексу та міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. При розгляді клопотання слідчий суддя не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит про видачу.

За таких обставин висновки, викладені в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року, не стосуються та не можуть стосуватися висновків, які були зроблені ДМС України при вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, зокрема - при вирішенні питання щодо застосування до заявника п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців.

Також представник позивача наполягала на тому, що докази, на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_1 у вбивстві ОСОБА_16 , є непереконливими.

Колегія суддів вважає необхідним визначити межі повноважень ДМС України під час оцінки підстав, які свідчать про вчинення особою злочину, як таких, що є достатньо серйозними.

ДМС України не є органом, уповноваженим здійснювати досудове розслідування, приймати рішення щодо винуватості особи та перевіряти законність і обґрунтованість процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави.

Відтак відповідач не наділений повноваженнями надавати переоцінку доказам, які були покладені компетентними органами Туреччини в основу рішень про обвинувачення ОСОБА_1 у вбивстві, видачу ордерів на його арешт, оголошення у міжнародний розшук та звернення із запитом щодо екстрадиції.

Натомість ДМС перевіряє наявність таких підстав шляхом дослідження процесуальних дій та рішень компетентних органів, які були прийняті в рамках кримінального провадження і спрямовані на притягнення особи або забезпечення притягнення у майбутньому до кримінальної відповідальності. Відповідач досліджує чи є процесуальні рішення такими, які, за загальновизнаними правилами, приймаються відповідними органами держави виключно за наявності вагомих доказів, приводів та підстав для висновку, що особа вчинила злочин.

Ордер на арешт, що виданий 5-м мировим кримінальним судом Анкари та запит Генеральної республіканської прокуратури Анкари щодо екстрадиції, а також факт оголошення у міжнародний розшук, на переконання колегії суддів, є саме тими процесуальними рішеннями і діями компетентних органів, наявність яких дає серйозні підстави вважати, що особа вчинила злочин.

У відповідності до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Водночас відмова у наданні ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не є способом кримінального покарання та не є формою визнання позивача винним у вчиненні злочину.

Як раніше зазначалося, п. 151 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН одним із завдань виключення, що міститься в п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців, є надання можливості здійснити правосуддя у відношенні біженця, який вчинив злочин.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач зробив правильний висновок про можливість застосування виключення, передбаченого п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців.

Колегія суддів враховує, що умовою застосування передбаченого п. «b» п. «F» ст. 1 Конвенції про статус біженців виключення є серйозні підстави вважати, що особа вчинила тяжкий злочин саме неполітичного характеру.

Згідно з п. 152 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН під час вирішення питання про те, чи має злочин неполітичний характер, чи навпаки є політичним злочином, необхідно встановити його природу та цілі, тобто чи був він вчинений виключно з політичних цілей. Політична складова злочину також має переважати над його кримінальним характером. Також має бути встановлений тісний та прямий зв`язок між вчиненим злочином та поставленою політичною метою.

Разом з тим, ознак, які б вказували на те, що злочин, у вчиненні якого обвинувачено ОСОБА_1 , носить саме політичний характер і його політична складова переважає над кримінальним характером такого злочину, ДМС України та судом не встановлено.

Наведені обставини у своїй сукупності вказують на те, що відповідачем та судом першої інстанції був зроблений правильний висновок про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

Окремі неточності у встановленні судом першої інстанції фактичних обставин справи, посилання на які містяться в апеляційній скарзі, були усунуті судом апеляційної та за своїм змістом не є такими, що потребують зміни прийнятого рішення.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Туреччини ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

І.В. Федотов