Справа № 240/6036/20
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6036/20

Головуючий у 1-й інстанції: Лавренчук О.В.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

28 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Матохнюка Д.Б. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Житомирській області від 19.11.2019 № Ф - 92770-50 на суму 26 539,26 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Житомирській області від 19.11.2019 № Ф-92770-50 на суму боргу 13682,90 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 840 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу подав і відповідач, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційних скаргах.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно інформації, що міститься в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 із 1997 року перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Житомирській області як платник єдиного внеску, а 13.12.2012 включено відомості про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію, вважається недійсним.

Відомості про припинення підприємницької діяльності позивача та про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19.12.2019.

Головне управління ДПС у Житомирській області 19.11.2019 винесло Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-92770-50 якою вимагає ОСОБА_1 сплатити недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 26539,26 грн.

Не погоджуючись з вищевказаною вимогою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Підпунктом 14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно п.2 ч.1 ст.1 Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого п.1, 2 та п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону № 2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах, зокрема, від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, від 05.12.2019 у справі № 260/358/19, від 23.01.2020 у справі № 480/4656/18, від 05.03.2020 у справі № 824/509/19-а, від 27.03.2020 у справі № 140/2214/19, від 02.04.2020 у справі № 140/2475/19, від 19.05.2020 у справі № 560/1959/19, від 17.08.2020 у справі № 140/1679/19.

Згідно інформації, що міститься в інтегрованій картці платника податків, за 2017 рік нараховано єдиного внеску в сумі 8448, сума недоїмки за 2017 рік становить 8448 грн. За І квартал 2018 року нараховано єдиного внеску 2457,18 грн, недоїмка станом на кінець І кварталу 2018 року становить 10905,18 грн; за ІІ квартал нараховано єдиний внесок в сумі 2457,18 грн, а на кінець ІІ кварталу недоїмка становить 13362,36 грн; за ІІІ квартал 2018 року нараховано єдиного внеску 2457,18 грн, а на кінець звітного періоду недоїмка становить 15819,54 грн; за ІV квартал 2018 року нараховано єдиного внеску в сумі 2457,18 грн, сума недоїмки становить 18276,72 грн.

За І квартал 2019 року нараховано єдиного внеску в сумі 2754,18 грн, сума недоїмки становить 21030,90 грн; за ІІ квартал 2019 року нараховано єдиного внеску в сумі 2754,18 грн, недоїмка на кінець ІІ кварталу 2019 року становить 23789,08 грн; за ІІІ квартал 2019 року нараховано єдиний внесок в сумі 2754,18 грн, сума недоїмки на кінець ІІІ кварталу 2019 року становить 26539,26 грн (а.с. 38-40).

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що до оскаржуваної вимоги увійшли суми єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн.

При розрахунку взято величину мінімального страхового внеску у 2017 році, що становив 704,00 грн (3200,00 грн (мінімальна заробітна плата згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік") *22%). За 12 місяців сума недоїмки, що визначена податковим органом, становить 8448 грн.

Відповідно до довідки ОК-5 "Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Індивідуальні відомості про застраховану особу" щодо: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у березні 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 1277,43 грн, з якої сплачено страхові внески роботодавцем () та міститься відмітка про зарахування до страхового стажу даного періоду.

Частиною 5 статті 8 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Отже, оскільки розмір заробітної плати у березні був меншим за мінімальну зробітну плату, то за вказаний період єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцем у розмірі, встановленому ч.5 ст.8 Закону № 2464, тобто 704,00 грн (3200,00 грн (мінімальна заробітна плата згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік") *22%).

Відповідачем не надано до суду доказів на спросування даної обставини.

Разом з тим, у період із січня по лютий та із квітня по грудень 2017 року відсутні докази отримання позивачем доходів, однак чинним законодавством України визначено, що за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, за період із січня по лютий та із квітня по грудень 2017 року позивач повинен був сплатити єдиний внесок по 704,00 грн щомісяця, як фізична особа - підприємець.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що недоїмка зі сплати єдиного внеску позивачем за 2017 рік становить 7744,00 грн (704 грн * 11 місяців).

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що до оскаржуваної вимоги увійшли суми єдиного внеску за 2018 рік в розмірі 9828,72 грн.

При розрахунку взято величину мінімального страхового внеску у 2018 році, що становив 819,06 грн (3723,00 грн (мінімальна заробітна плата згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік") *22%). За 12 місяців сума недоїмки визначена податковим органом становить 9828,72 грн.

Відповідно до довідки ОК-5 "Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Індивідуальні відомості про застраховану особу" щодо: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 :

- у період січень-квітень 2018 року позивач не перебував у трудових відносинах та не отримував дохід;

- у період із травня по грудень 2018 року позивач отримував заробітну плату, як найманий працівник. Реєстр містить відмітку про сплату страхових внесків роботодавцями (, ) та відмітку про зарахування до страхового стажу періодів.

Частиною 5 статті 8 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Отже, у період із травня по грудень 2018 року єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцями у розмірі, встановленому ч. 5 ст. 8 Закону №2464, тобто по 819,06 грн (3723,00 грн (мінімальна заробітна плата згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік") *22% ( ставка єдиного внеску).

Відповідачем не надано до суду доказів на спросування даної обставини.

Разом з тим, під час судового розгляду адміністративної справи встановлено, що у період із січня по квітень 2018 року відсутні докази отримання позивачем доходів, однак чинним законодавством України визначено, що за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що недоїмка зі сплати єдиного внеску позивачем за 2018 рік становить 3276,24 грн (819,06 грн * 4 місяці).

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що до оскаржуваної вимоги увійшли суми єдиного внеску за І-ІІІ квартал 2019 року в розмірі 8262,54 грн.

При розрахунку взято величину мінімального страхового внеску у 2019 році, що становив 918,0600 грн (4173,00 грн (мінімальна заробітна плата згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік") *22%). За 9 місяців сума недоїмки визначена податковим органом становить 8262,54 грн.

Відповідно до довідки ОК-5 "Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Індивідуальні відомості про застраховану особу" щодо: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 :

у січні - квітні 2019 року отримував заробітну плату, як найманий працівник. Реєстр містить відмітку про сплату страхових внесків роботодавцями (, ) та відмітку про зарахування до страхового стажу періодів;

у травні та червні 2019 року позивач не перебував у трудових відносинах та не отримував дохід, а відповідно повинен був сплачувати єдиний внесок, як фізична особа-підприємець.

Частиною 5 статті 8 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що розмір заробітної плати, нарахованої у вказаний період позивачу є нижчою, ніж мінімальна.

Отже, в у січні - квітні 2019 року єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцем у розмірі, встановленому ч.5 ст.8 Закону № 2464, тобто 918,06 грн (4173,00 грн (мінімальна заробітна плата згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік") *22%).

Відповідачем не надано до суду доказів на спростування даної обставини.

Відповідно до інформації, що міситься в Довідці ОК-5 "Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Індивідуальні відомості про застраховану особу" щодо: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 : у липні - вересні 2019 року розмір отриманої позивачем заробітної плати становив 7000,00 грн, страхові внески сплачено, період зарахований до страхового стажу.

Отже, матеріалами адміністративної справи підтверджується, що за період із січня по квітень та із липня по вересень 2019 року страхові внески сплачені роботодавцями за найманого працівника у розмірі, встановленому чинним законодавством України, тобто не менше мінімального розміру.

За травень та червень 2019 року позивач повинен був сплачувати єдиний внесок, як фізична особа-підприємець.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що недоїмка зі сплати єдиного внеску позивачем за І-ІІІ квартал 2019 року становить 1836,12 грн (918,06 грн * 2 місяці).

Отже, під час судового розгляду адміністративної справи підтверджено правомірність віднесення податковим органом до Вимоги №Ф-92770-50 сум недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 12856,36 грн: Вимоги №Ф-92770-50 сум недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 12856,36 грн:

за 2017 рік - 7744 грн;

за 2018 рік - 3276,24 грн;

за І-ІІІ квартал 2019 року - 1836,12 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині недоїмки в сумі 13682,90 грн (26539,26 грн - 12856,36 грн).

Колегія суддів звертає увагу на те, що процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затверджена Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція)

Згідно п.3 вказаної Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

Пунктом 4 Інструкції встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

В оскаржуваній вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2019 № Ф-92770-50, яка сформована згідно додатку 7 Інструкції вказано, що така сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Проте, у вказаній вимозі не зазначено періоду, за який нараховано суму боргу в розмірі 26 539,26 грн., а зазначена лише, що це заборгованість станом на 31.10.2019.

Вказана обставина не свідчить про правомірність оскаржуваної вимоги, оскільки остання не містить достатніх відомостей для належного встановлення суми боргу, яка підлягала сплаті позивачем.

Однак, зважаючи на те, що повноваження щодо визначення податкових зобов`язань є дискрецією контролюючого органу, суд позбавлений можливості у цьому випадку втручатися в дискреційні функції податкового органу та скасувати оскаржувану вимогу відповідача в частині шляхом виключення помилково нарахованих сум, відтак податкова вимога підлягає скасуванню в повному обсязі.

Згідно із п.п.20.1.18 п.20.1 ст.20 ПК України саме контролюючі органи, а не суд мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.

Крім того, суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень та здійснювати розрахунок/перерахунок грошового зобов`язання.

Функція судового контролю під час розгляду справ про адміністративні правопорушення полягає у перевірці правомірності винесеного рішення податкового органу і не може виражатися у здійсненні замість суб`єкта владних повноважень його службової діяльності, яка полягає у визначенні у порядку, встановленому цим законодавством, сум податкових та грошових зобов`язань платників податків.

За таких підстав, враховуючи зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржена вимога про сплату боргу від 19.11.2019 № ф-92770-50 є протиправною і підлягає скасуванню.

Оскільки оскаржена вимога є протиправною по суті і підлягає скасуванню з підстав, зазначених вище, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність необхідності досліджувати та аналізувати інші доводи апелянта стосовно незаконності вимоги.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Отже, враховуючи вищевикладене вимогу відповідача не можна вважати правомірною, а тому колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову шляхом скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2019 № ф-92770-50.

Разом з тим, суд зазначає, що положенням ч.16 ст.25 Закону № 2464-VI визначено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Таким чином відповідач не позбавлений права прийняти нову вимогу про сплату боргу за вказані періоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За приписами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

До суду першої інстанції позивачем було сплачено 840,80 грн., відповідно до квитанції про сплату №50133 та до суду апеляційної інстанції було сплачено1261,20 грн., відповідно до квитанції про сплату №50215.

За таких обставин на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню сума судового збору сплачена за звернення до суду першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-92770-50 від 19 листопада 2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області (вул.Юрка Тютюнника,7, Житомир,10000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) документально підтверджені судові витрати у сумі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Матохнюк Д.Б. Курко О. П.