Справа № 420/991/20
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/991/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., представника позивача - адвоката Мухаір О.Ю., представника відповідача - Мукомел І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №15-103/13-20-СГ від 03.01.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, за межами населених пунктів;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, за межами населених пунктів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 22 листопада 2019 року вона звернулася з клопотанням відповідного зразка до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, орієнтовною площею до 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області за межами населених пунктів, а саме за межами с. Амбарів.

До зазначеної вище заяви про надання дозволу позивачем були додані наступні документи: копія паспорту, коду позивача; графічні матеріали (викопіювання) з публічної кадастрової карти з позначенням місця розташування земельної ділянки (позначення кадастрового номеру сусідніх земельних ділянок).

18 січня 2020 року поштовим зв`язком позивач отримала наказ №15-103/13-20-СГ від 03.01.2020 року Головного управління Держгеокадастру у Одеській області у формі листа «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», відповідно до якого, відповідач посилається відсутність погодження Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Позивач вказала, що відмова Головного управління Держгеокадастру в Одеській області є такою, що не відповідає вимогам ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, а саме: відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Разом з тим, відповідно до ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до повноважень сільських рад не належить питання щодо погодження можливості надання дозволу на розробку документації із землеустрою відносно земель, які знаходяться за межами населених пунктів.

З урахуванням викладеного, позивач вважала, що наказ №15-103/13-20-СЕ від 03.01.2020 року Головного управління Держгеокадастру в Одеській області є формальною відпискою, а надання такого роду відмови є незаконною та невмотивованою, а також без жодного законодавчого обгрунтування.

Позивач зазначила, що відмова Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, викладена у формі наказу порушує її конституційне право на отримання у власність земельної ділянки, а відповідач - ГУ Держгеокадастру у Одеській області діє не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвалою від 10.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 08 квітня 2020 року о 12:00 год.

Підготовче засідання 08.04.2020 року відкладено на 12.05.2020 року на 12:00 год.

Підготовче засідання 12.05.2020 року відкладено на 04.06.2020 року на 11:30 год.

Протокольною ухвалою від 04.06.2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів, та оголошено перерву до 28.07.2020 року до 10:00 год. для повторного виклику позивача до суду.

Підготовче засідання 28.07.2020 року відкладено на 18.08.2020 року на 10:00 год. у зв`язку із знаходженням головуючого судді по справі у відпустці.

Ухвалою від 18.08.2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2020 року о 10 год. 00 хв.

У судове засідання, призначене на 16 вересня 2020 року на 10:00 год., з`явилися представник позивача та представник відповідача.

Під час судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та вважав його необґрунтованим. 26.03.2020 року представник відповідача надав письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на адресу Головного управління надійшло клопотання ОСОБА_1 (реєстр. номер від 27.11.2019 №С-16319/0/36-19) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 1,8 га.

За результатами розгляду клопотання позивача Головне управління відмовило наказом від 03.01.2020 №15-103/13-20-СГ.

Відповідач вказав, що відповідно до доручення Віце-прем`єр міністра-Міністра розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 року №37732/0/1-14 передбачено, що під час розгляду клопотань про надання дозволів на розробку документації із землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, необхідно враховувати позицію органів місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки, щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування.

Отже, наявність такого погодження обов`язкова, оскільки на підставі доручення 08.10.014 № 37732/0/1-14, начальники головних управлінь мають забезпечити обов`язкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення.

Листом від 04.12.2019 року №18-15-0.3-10867/2-19 Головне управління звернулося до Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області з запитом щодо погодження (не погодження) надання Головним управлінням земельної ділянки позивачу.

Станом на час надання відповіді позивачу у Головного управління відсутня інформація щодо позиції Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, щодо надання позивачу у власність даної земельної ділянки.

Щодо позовних вимог щодо зобов`язання Головне управління надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач зазначив, що як випливає зі змісту статті 118 Земельного кодексу України прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні є одним з безпосередніх прав відповідного органу виконавчої влади, у даному випадку Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, та належить до дискреційних повноважень цього органу.

При цьому, вказаною нормою передбачено, що у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Тобто, у разі бездіяльності відповідного органу виконавчої влади в частині не прийняття передбаченого законодавством рішення у місячний строк з дня реєстрації клопотання зацікавлена особа має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання відповідного дозволу.

Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що 27.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням від 15.11.2019 року, в якому просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області (за межами населених пунктів) (а.с. 30).

Разом із клопотанням, як додатки, позивачем було подано: копію паспорта громадянина України; графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с. 61-62).

04.12.2019 року ГУ Держгеокадастру в Одеській області звернулося з листом вих. №18-15-0.3-10867/2-19 «Про розгляд питання щодо можливості надання земельної ділянки» до сільських, селищних, міських рад Одеської області, в якому просило останніх надати інформацію щодо погодження (не погодження) надання Головним управлінням земельної ділянки (а.с. 59). Додаток до даного листа відповідачем не надано.

Наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" від 03.01.2020 року №15-103/13-20-СГ, наказано відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтовний розмір земельної ділянки 1,80 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з таких підстав: відсутність погодження Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (а.с. 66).

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами 2, 3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом "б" ч.1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом "б" ч.1 ст.121 передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 3 ст. 136 Земельного кодексу визначено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

При цьому системний аналіз ст.118 Земельного кодексу України дає підстави вважати, що нею встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якої визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в оскаржуваному наказі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №15-103/13-20-СГ від 03.01.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не наведено жодної з підстав, передбачених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на наявність Доручення Віце-прем`єр-міністра України - міністра регіонального розвитку, будівництва за житлового комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 р. №37732/0/1-14, з огляду на наступне.

Зокрема, судом встановлено, що на виконання Доручення Віце-прем`єр-міністра України - міністра регіонального розвитку, будівництва за житлового комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 р. №37732/0/1-14 наказом Держземагентства України №328 від 15.10.2014 р. "Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України" в дію введено рішення колегії Держземагентства України від 14.10.2014 р. (протокол засідання №2) "Про обов`язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності" №2/1, відповідно до п.2 якого начальники головних управлінь Держземагентства в областях, м.Києві за зверненнями юридичних та фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які не перебувають у їхньому користуванні, що надходитимуть з 15.10.2014року, забезпечують обов`язкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою.

Отже, зазначеним рішення колегії Держземагентства України №2/1 фактично визначено ще одного суб`єкта земельних правовідносин при вирішенні питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, яким є місцева рада.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2019 року ГУ Держгеокадастру в Одеській області звернулося з листом вих. №18-15-0.3-10867/2-19 «Про розгляд питання щодо можливості надання земельної ділянки» до сільських, селищних, міських рад Одеської області, в якому просило останніх надати інформацію щодо погодження (не погодження) надання Головним управлінням земельної ділянки (а.с. 59).

Однак, не отримавши, за наслідками розгляду вищевказаного листа жодної відповіді стосовно звернення позивача, Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області винесено оскаржуваний наказ №15-103/13-20-СГ від 03.01.2020 року.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено повноваження, у т.ч., органів виконавчої влади, та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Так, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з п.1 Положення №333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Підпунктом 13 пункту 4 цього Положення передбачено, що Головне управління Держгеокадастру в області розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, беручи до уваги вищевикладене, судом встановлено, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області є спеціально уповноваженим органом на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, та відповідно наділений повноваженнями на прийняття самостійного рішення з питань, віднесених до його компетенції. При цьому, наявність у суб`єкта владних повноважень вказаних повноважень виключає необхідність участі у спірних правовідносинах органу місцевого самоврядування.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постановах від 03 липня 2019 року у справі №823/1103/16, від 24 грудня 2019 року у справі №823/59/17.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача є протиправним, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №15-103/13-20-СГ від 03.01.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, за межами населених пунктів - є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, за межами населених пунктів, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про втручання суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з наступних підстав.

Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У вказаній справі повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Суд зазначає, що прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач протиправно надав позивачу формальну відмову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, від 22 грудня 2018 року у справі №804/1469/17 від 26 лютого 2019 року у справі №802/721/18-а та від 05 березня 2019 року у справі №2040/6320/18.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, за межами населених пунктів - є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 вказаної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також у прохальній частині позову позивач просить суд зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області подати звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд зазначає, що позивач не навела жодного обґрунтування про необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, у зв`язку з чим суд не вважає за необхідне встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення в даній адміністративній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ) - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №15-103/13-20-СГ від 03.01.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, за межами населених пунктів.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,8 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Антонюківської сільської ради Миколаївського району Одеської області, за межами населених пунктів.

У встановленні судового контролю за виконанням рішення суду - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 вересня 2020 року.

Суддя В.В. Андрухів