Справа № 640/13079/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року м. Київ № 640/13079/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Шуст Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

за участі представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

від позивача - Морозова Євгена Олександровича

від відповідача - Подвич Жанни Миколаївни

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, прийняті Головним управлінням ДПС у м. Києві від 11.04.2019 р. за №, №, №, № , № , № та від 14.06.2019 р. за № по відношенню до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вважає винесені податкові повідомлення-рішення незаконним та необґрунтованими, оскільки висновки контролюючого органу здійснені на підставі матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно третіх осіб, не підтверджені первинними документами та ґрунтуються на припущеннях відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що перевірка позивача, за результатами якої були винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, була проведена за наявності фактів та інформації, яка свідчила про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, а також в зв`язку із ненаданням позивачем документів для спростування виявленої інформації. Вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними, обґрунтованими, такими, що винесені на підставі і в межах повноважень, наданих відповідачу законодавством. Просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2019 зупинено провадження у справі №640/13079/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.04.2019 №, №, №, №, №, № та від 14.06.2019 № до набрання законної сили судовим рішенням по справі №6406729/19 та зобов`язано сторін повідомити Окружний адміністративний суд міста Києва про усунення підстав, що зумовили зупинення провадження у справі №640/13079/19.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 поновлено провадження у справі №640/13079/19 та призначено розгляд справи у судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 02.07.2020 року відповідача - Головне управління ДФС у м. Києві замінено на правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві.

В судовому засіданні 17.09.2020 року проголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем була проведена позапланова документальна невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 04.09.2017 по 31.12.2018, за результатами якої був складений акт від 22.03.2019 №637/26-15-42-05/ НОМЕР_1 .

За результатами проведеної перевірки були встановлені наступні правопорушення:

- п. 44.3, 44.6 ст. 44, п.п. 296.1.2 п. 296.1 ст. 296 Податкового Кодексу України - до перевірки не надано книгу обліку доходів;

- п.п. 292.1, п.п. 292.6 ст. 292, п. 293.3 гл.1 ХІV Податкового Кодексу України - ФОП ОСОБА_1 , не включено до обсягу виручки кошти в загальній сумі - 966 936,65 грн та не нараховано, не перераховано до бюджету єдиного податку в загальній сумі 29008,10 грн;

- п. 176.2 ст. 176, п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового Кодексу України - ФОП ОСОБА_1 виплатила доходи громадянам на загальну суму 168683,11 грн та не сплатила податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 303626,36 грн;

- п.п.1.2, п.п.1.3 п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового Кодексу України - ФОП ОСОБА_1 не нараховано та не перераховано до бюджету військовий збір за 2017-2018 р.р. в розмірі 25302,20 грн;

- абз.3 ч.8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - ФОП ОСОБА_1 несвоєчасно сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 1 кв.2018;

- абз.7 п. 198.5 ст. 198, п. 184.7 ст. 184, п. 187.1 ст. 178, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового Кодексу України - платником податків занижено суму зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягає сплат на загальну суму 591176 грн та донараховано до бюджету ПДВ в сумі - 591176.

На підставі вказаного акту перевірки, відповідачем були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- № про сплату 738970 грн 00 коп податку на додану вартість;

- № про сплату 460420 грн 78 коп податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати;

- № про сплату 37206 грн 77 коп військового збору;

- № про сплату 510 грн штрафних санкцій за платежем з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати;

- № про сплату штрафних санкцій за платежем з єдиного податку фізичних осіб;

- № про сплату 36260 грн 13 коп єдиного податку з фізичних осіб;

- № про сплату 1066 грн 35 коп штрафних санкцій за платежем ЄСВ,

Не погоджуючись із висновками акту перевірки та винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем була подана скарга до ДФС України, у відповідь на яку позивач отримала рішення про результати розгляду скарги №22960/6/99-99-11-05-02-25 від 17.05.2019 року, яким податкове повідомлення-рішення № від 11.04.2019 року було скасовано.

Крім того, 12 липня 2019 року від ДФС України позивач отримала рішення про результати розгляду скарги від 14.06.2019 року за №27532/6/99-99-11-05-01-25, яким податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_1 - без задоволення.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПКУ до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПКУ передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПКУ, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 цього Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ст. 201 ПКУ, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПКУ, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Таким чином, іншим визначеним законодавством обов`язковим критерієм щодо підтвердження показників податкової звітності платника податків є забезпечення належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі дотримання вимог щодо підстав для здійснення такого обліку, якими можуть бути первинні документи, оформлені згідно з вимогами чинного законодавства. З урахуванням зазначеного право платника на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є також залежним від забезпечення ведення ним належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій.

Поряд з цим, у бухгалтерському та податковому обліку підприємства враховуються лише ті первинні документи, що складені за наслідками фактично проведеної господарської операції, тобто, зміст господарської операції превалює над її формою. За таких умов наявність належним чином оформлених первинних документів з приводу проведення певної господарської операції не може розглядатись як безумовне підтвердження наявності у платника податку права на формування витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту з податку на додану вартість по відповідних господарських операціях.

Отже, правомірність формування платником відповідних показників бухгалтерського та податкового обліку має оцінюватись з урахуванням сукупності умов, визначених законодавством України як підстави для їх формування.

Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що право платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, перш за все, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, з метою визначення правомірності формування позивачем вказаних показників податкової звітності з податку на додану вартість дослідженню підлягає реальність відповідних господарських операцій, що відбувались між позивачем та його контрагентами. Крім того, оцінці суду підлягають наявність належним чином оформлених первинних документів, які стали підставою для формування показників податкової звітності, використання платником податків придбаних товарів (робіт, послуг) в межах господарської діяльності.

У інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 №375/11/14-14 зазначено універсальний принцип розгляду податкових спорів, а саме: перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Подібні правила судам варто застосовувати не лише щодо спірних рішень контролюючих органів, а також і при здійсненні оцінки належності первинних документів, податкових накладних, документів податкової звітності, що подається платниками податків тощо.

Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язки між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю (постанова ВАСУ від 11.02.2015 в справі № К/800/1217/13).

Позивач, обґрунтовуючи поданий адміністративний позов, зазначив, що висновки акту перевірки ґрунтуються виключно на матеріалах кримінального провадження №000051, що суперечить, ч. 1 ст. 2 КПК України.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, не погоджується із такими висновками позивача та вважає застосування таких матеріалів під час проведення перевірок та при складанні акту за результатами її проведення, правомірним з огляду на наступне.

Відповідно до матеріалів справи, ГУ ДФС у м. Києві листом від 17.10.2018 року №6185/П/26-15-42-05-27 було надіслано запит платнику податків ОСОБА_1 про надання інформації та документального підтвердження з питань отримання доходів за період з 04.09.2017 року по 30.09.2018 року, який був направлений на адресу позивача, відповідно до квитанції ПАТ «Укрпошта» №55 від 18.10.2018 року.

Відповідь на вказаний запит позивач контролюючому органу не надала, в зв`язку із чим, головним управлінням ДФС у м. Києві було прийнято рішення, оформлене наказом від 01.03.2019р. №2695 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Копію наказу від 01.03.2019 року за №2695 та повідомлення від 01.03.2019 року за №26182/К/26-15-42-05-28 було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків ( АДРЕСА_2 ), та отримано представником позивача - ОСОБА_3 27.03.2019 року. Станом на дату складення акту перевірки позивач відповідних документів відповідачу не надала.

Відповідно до п. 44.6. ст. 44 Кодексу, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Суд вважає, що оскільки позивачем було отримано наказ про призначення перевірки, остання була обізнана про факт проведення перевірки, а отже мала можливість надати документи, необхідні для її проведення.

Проте, судом встановлено, що вказаних документів не було надано ані контролюючому органу під час та після проведення перевірки, ані до суду під час розгляду справи.

Враховуючи факт ненадання до перевірки письмових пояснень та їх документального підтвердження з контрагентами постачальниками, перелік яких наведено у запиті перевіряючих від 17.10.2018, суд вважає, що позивачем не доведено в цій частині наявність первинної документації щодо здійснених господарських операцій між позивачем та контрагентами.

Про фактичну відсутність первинних документів свідчать й інші матеріали справи.

Так, позивач посилається на відсутність вказаних документів, в зв`язку із тим, що вони були вилучені під час проведення обшуку в особи, яка відповідно до наданих позивачем довіреностей, фактично вела підприємницьку діяльність від ФОП ОСОБА_1 , а саме - ОСОБА_3

Відповідно до протоколу обшуку від 29.08.2018 року, проведеного а рамках кримінального провадження № 0000051 від 02.07.2018 року за місцем проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , були вилучені: кліше з підписом з механізмом його проставлення різноманітних ФОП, в т.ч. ФОП ОСОБА_1 , банківські картки, зошити із записами та ноутбук, на якому містилась інформація щодо ведення господарської діяльності ФОП, в т.ч. від імені позивача. Проте, жодної первинної документації на паперових носіях, які б підтверджували здійснення господарських операцій, про які зазначає позивач, від її імені ОСОБА_3 , співробітниками СВ РКП СУФР ГУ ДФС у м. Києві не виявлено.

Під час судового засідання 17.09.2020 року позивач заперечувала наявність у неї первинних документів, оскільки веденням підприємницької діяльності займався ОСОБА_3 , ніякого відношення до займання такою діяльністю остання не мала.

Верховний Суд у постановах від 20.02.2018 року у справі №809/117/13-а, від 22.03.2018 року у справі №815/3666/16 та від 10.04.2018 року у справі №815/24/17 дійшов висновку, що господарські операції для визначення податкових пільг мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

В зв`язку із наведеним, суд приходить до висновку про відсутність у позивача первинних документів, які б підтверджували правомірності формування позивачем показників податкової звітності, а відтак і правомірності ведення належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій.

Під час розгляду адміністративної справи, позивачем було долучено до матеріалів справи рішення Окружного адміністративного суду м. Києва 30.07.2019 року у справі №640/6729/19, яким визнано протиправним та скасовано наказ від 01.03.2019 року №2965 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 »

Суд приймає до уваги вказане рішення, проте вважає за потрібне надати оцінку тим письмовим доказам, які не були наявні в матеріалах справи № 640/6729/19, але долучені до матеріалах даної справи і стосуються підстав призначення перевірки.

В матеріалах справи знаходиться запит про надання інформації та її документального підтвердження за №6/860/П/26-15-42-05-27 від 17.10.2018 року (т. 1 а.с. 189) та докази направлення такого запиту, а саме копія квитанції ПАТ «Укрпошта» №55 від 18.10.2018 року (т. 1, а.с. 190), які були відсутні в матеріалах справи №640/6729/19.

Відтак, судом встановлено наявність у відповідача документів, які підтверджують факт складання та надсилання запиту про надання інформації позивачу, відповідно до вимог п. 73.3 ст. 73 Податкового Кодексу України.

На думку суду, скасування наказу про проведення перевірки, яке відбулось за рішення суду від 31.07.2019 року, не нівелює встановлені під час проведення такої перевірки порушення вимог податкового законодавства, допущені позивачем.

Під час проведення перевірки, відповідачем було встановлено порушення вимог законодавства щодо обчислення та сплати єдиного податку та дотримання умов перебування позивача на спрощеній системі оподаткування, зокрема, встановлено відсутність книги обліку доходів для платників єдиного податку третьої групи, які є платниками податку на додану вартість, чим було порушено п.п. 296.1.2 п. 296.1 ст. 296 Податкового Кодексу України.

Під час розгляду судом справи, позивач спростування вказаного правопорушення не навела, доказів наявності книги суду не надала.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що всі документи були вилучені у ОСОБА_3 під час проведення обшуку 29.08.2018 року, оскільки відповідно до інформації про вилучені об`єкти, книга обліку доходів ФОП ОСОБА_1 серед них відсутня.

До того ж за результатами проведеної перевірки відповідачем було встановлена розбіжність у ІІІ-ІV кв. 2017 року в сумі 25657,31 грн, у І-ІV кв. 2018 р в сумі 3350,79 грн між задекларованим доходом в деклараціях платника єдиного податку фізичної особи-підприємця та за результатами перевірки (не враховано до обсягу доходу кошти, які надійшли на розрахунковий рахунок за оплату плівки, за оплату ТМЦ, оплату за товар).

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження №000051 (накладних, видаткових накладних, руху коштів по банківському рахунку), довідки про доходи за формою 1-ДФ, сума валового доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності склала у 2017 році - 1 432 125,44 грн, у 2018 році - 843029,69 грн. Вказані кошти не були включені до обсягу виручки які надійшли на розрахунковий рахунок, з призначенням платежу «оплата за плівку, оплата за ТМЦ, оплата за товар» від контрагентів, чим позивач порушила п. п. 292.1, п.п. 292.6 ст. 292, п. 293.3 гл. 1 р. ХІV Податкового Кодексу України.

Позивач, на спростування вказаних обставин належних доказів суду не надала.

Крім того, під час надання пояснень суду в судовому засіданні 17.09.2020 року, позивач не могла відповісти на запитання суду щодо обсягів реалізації товару, сум, отриманих від такої реалізації, контрагентів, на адресу яких такий товар поставлявся.

Вказані обставини ставлять під сумнів реальність здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами - ТОВ «Знаки УА» і ТОВ «Євро Знак».

Щодо обчислення та сплати податку на додану вартість, судом встановлено, що позивач була зареєстрована, як платник податку на додану вартість в ДПІ в Святошинському р-ні на підставі свідоцтва від 01.10.2017 року № 200356343.

У періоді, що перевірявся, встановлено, що в 2017-2018 роках позивач здійснювала закупівлю косметичних товарів в значних розмірах, які в подальшому, згідно матеріалів кримінального провадження, не були реалізовані.

Допитаний на досудовому розслідуванні ОСОБА_3 не зміг надати відповідь стосовно використання в господарській діяльності позивача косметичних засобів, їх місце зберігання, а також залишків ТМЦ, які обліковуються у діяльності ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до абз 7 п. 198.5 ст. 198 Податкового Кодексу України, у разі, якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадків, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використані платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Суд звертає увагу, що спростування вказаних обставин позивач не навела і під час дачі пояснень в судовому засіданні 17.09.2020 року.

Таким чином, суд погоджується із висновками відповідача, що позивачем було включено до складу податкового кредиту суми в розмірі 591176 грн за придбані косметичні товари, які не були використані в операціях, що є господарською діяльністю позивача, а відтак, платником податків не було визначено податкові зобов`язання щодо даних товарів, чим порушено вимоги абз 7 п. 198.5 ст. 198, п. 184.7 ст. 184, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1 ст. 200 Податкового Кодексу України.

Відносно податкового повідомлення-рішення № від 14.06.2019 року позивач зазначає, що несвоєчасна оплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування було обумовлено тим, що грошові кошти були помилково перераховані не на той розрахунковий рахунок для сплати ЄСВ (Оболонського району замість Святошинського).

Суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства України, а саме ч.11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідно до якого у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

В зв`язку із тим, що позивачем під час проведення перевірки, а також до суду не було надано документальне підтвердження походження товару, а відповідно до пояснень позивача товар був придбаний у фізичних осіб, остання зобов`язана була утримати податок із суми виплаченого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового Кодексу України.

Для спростування вказаних висновків контролюючого органу позивач у позові зазначила, що придбання товару відбувалось ОСОБА_3 в 2015 року, тобто до моменту реєстрації позивачем статусу підприємця, а відтак не могла бути податковим агентом відносно отриманих доходів фізичних осіб.

Суд не приймає до уваги вказані твердження, оскільки в справі зазначені обставини жодним належним доказом не підтверджено.

Долучений до матеріалів справи договір оренди нежитлових приміщень від 29 липня 2016 року суд вважає неналежним доказом, що підтверджує наявність придбаних раніше ОСОБА_3 , матеріалів та місця їх зберігання, відповідно до вказаного договору, в зв`язку із тим, що згідно п.2.1 договору строк оренди за цим договором складає з 01 серпня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Тобто, на момент передачі матеріалів від ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 та їх відповідальному зберіганні на складах, орендованих ОСОБА_3 , відповідно до розписки від 05.06.2017 року, вказаний договір оренди закінчив свій строк дії, що ставить під сумнів наявність товару у ФОП ОСОБА_1 та його відповідальному зберіганні ОСОБА_3 .

Інших договорів оренди, укладених після 31.12.2016 року, матеріли справи не містять.

Суд вважає неналежним доказом по справі і протокол опитування адвокатом ОСОБА_3 від 22.04.2019 року та не приймає його до уваги, з огляду на наступне.

Норми Кодексу адміністративного судочинства України не містять регламентації порядку опитування осіб адвокатом та форма фіксації таких дій. Отримані адвокатом пояснення не є джерелом доказів в розумінні ст. 72 КАС України.

Адвокат має право опитувати осіб лише за їх згодою, а вказане право представника не забезпечено відповідним обов`язком суду оцінювати і визнавати результати вказаних опитувань доказами та враховувати при прийнятті процесуальних рішень.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд звертає увагу, що дослідження доказів, на підставі ст. 211 КАС України, відбувається безпосередньо судом.

Тобто, обставини, які викладені в протоколі опитування адвокатом повинні бути безпосередньо дослідженими судом, шляхом опитування ОСОБА_3 в судовому засіданні і заслуховування його доводів.

Відповідно до ст.92 КАС України позивач мав можливість заявити клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_3 в суді.

Проте, як свідчать матеріали справи, останній таким правом не скористався.

До того ж, суд критично ставиться до показань ОСОБА_3 , зафіксовані в протоколі допиту свідка від 11.09.2018 року, 08.10.2018 року, 21.01.2019 року, оскільки зміст наданих показань зводиться до відмови від їх дачі, на підставі ст. 63 Конституції України.

Проте, при вирішенні справи по суті, суд приймає до уваги пояснення позивача, надані нею під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0000051 від 02.07.2018 та зафіксовані в протоколі допиту свідка від 20.09.2018 року, а також надані суду в судовому засіданні 17.09.2020 року.

Відповідно до наданих пояснень позивач зазначила, що підприємницькою діяльністю від її імені займався ОСОБА_3 , за усною домовленістю та простою, не нотаріально засвідченою довіреністю. Документи від імені позивача, в т.ч. податкову звітність підписував ОСОБА_3 , за допомогою факсиміле, яке було передано йому позивачем. Будь-якого відношення до складання та подання звітності позивач не мала, правильність внесених відомостей не перевіряла. На яку суму та кому із контрагентів був проданий товар, позивач суду відповіді не надала.

Отже, наведені у сукупності обставини та досліджені документальні докази суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з надання послуг фактично не мали реального характеру, оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що наслідки порушення податкового законодавства застосовуються незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов`язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосовується незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, і, як результат, оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 11.04.2019 р. за №, №, №, № , № , № та від 14.06.2019 р. за № скасуванню не підлягають. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 242-243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити повністю;

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено і підписано 25 вересня 2020 року

Суддя Н.Г. Вєкуа