Справа № 320/6834/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6834/19 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Сорочка Є.О.,

Степанюка А.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- податкового повідомлення-рішення форми "ПС" №, яким визначено зобов`язання з штрафних санкцій за неведення Книги обліку доходів і витрат в сумі 510,00 грн.;

- податкового повідомлення-рішення форми "Р" №000203304, яким визначено зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 640047,43 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-, якою визначено зобов`язання з єдиного соціального внеску в сумі 201550,44 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №, яким застосовані штрафні санкції з єдиного соціального внеску на суму 27791,76 грн.;

- податкового повідомлення-рішення форми "Р" №, яким визначено зобов`язання з військового збору в сумі 50837,26 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач неправомірно відніс до витрат фізичної особи-підприємця витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме вартість придбаних запчастин для транспортних засобів та їх ремонту), у зв`язку з чим було занижено отриманий від здійснення господарської діяльності, що призвело до зменшення бази нарахування вказаних податків і зборів.

У тексті апеляційної скарги відповідач просить здійснювати розгляд справи за участі його представника.

Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 №641780 від 05.05.2009 (т.1, а.с.15).

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДПС у Київській області було проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного законодавства та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, за результатами якої було складено акт від 03.09.2019 №9/10-36-33-04/ НОМЕР_1 (т.1, а.с.29-58).

В акті перевірки посадові особи контролюючого органу зазначили, що позивачем для проведення перевірки надано книгу обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Проведеною перевіркою встановлено порушення правил ведення книги обліку доходів і витрат ОСОБА_1 , чим порушено вимоги п.п.2, п.п.6, п.п.9 п.6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

В акті перевірки вказано, що перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності, відображених у додатку 2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки, встановлено їх завищення на загальну суму 2259435,02 грн., у тому числі у 2017 році на 1511171,25 грн. та у 2018 році на 748263,77 грн. за рахунок віднесення до їх складу витрат на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме: вартості придбаних запчастин для транспортних засобів (вантажних автомобілів та напівпричепів) та їх ремонту, чим порушено пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Також відповідач зазначив, що в ході перевірки було встановлено заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу, відображеного в додатку до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки, у сумі 2259435,02 грн., у т.ч. у 2017 році на суму 1511171,25 грн. та у 2018 році 748263,77 грн., чим порушено вимоги п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України.

В акті перевірки вказано про заниження ФОП ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 406698,29 грн., у тому числі за 2017 р. у сумі 272010,82 грн., за 2018 рік - 134687,47 грн.

Перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини, у розмірі 22%, встановлено його заниження у загальній сумі 201550,44 грн., у т.ч. за 2017 р. у сумі 76367,27 грн., 2018 р. у сумі 125183,17 грн., чим порушено вимоги абз.1 п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Крім того, заниження позивачем чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 у сумі 2259435,02 грн. призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 33891,51 грн.., у т.ч. за 2017 р. у сумі 22667,56 грн. та за 2018 р. у сумі 11223,95 грн.

На підставі цього контролюючим органом зазначено про порушення позивачем:

- п.п.2, п.п.6. п.п.9 п.6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481;

- п.177.2, пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України у вигляді заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у сумі 406698,29 грн., у тому числі за 2017 р. у сумі 272010,82 грн., за 2018 рік у сумі 134687,47 грн.;

- абз.1 п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку із заниженням єдиного внеску з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22%, у загальній сумі 201550,44 грн., у т.ч. за 2017 р. у сумі 76367,27 грн., 2018 р. у сумі 125183,17 грн.;

- п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України у вигляді заниження чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності у сумі 2259435,02 грн., що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 33891,51 грн., у т.ч. за 2017 р. у сумі 22667,56 грн., за 2018 р. у сумі 11223,95 грн.

На підставі висновків акта перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області були прийняті наступні документи:

- податкове повідомлення-рішення від 01.10.2019 №, яким позивачу за порушення порядку ведення Книги обліку доходів і витрат нараховано штраф у сумі 510,00 грн. (т.1. а.с.59);

- податкове повідомлення-рішення від 01.10.2019 №000203304, яким визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 640047,43 грн., з яких податкове зобов`язання у сумі 406698,29 грн. та штрафні (фінансові) санкції у розмірі 203349,14 грн. (т.1, а.с.60);

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 01.10.2019 №Ф-, якою позивачу визначено зобов`язання з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 201550,44 грн. (т.1, а.с.61);

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.10.2019 №, яким до позивача застосовані штрафні санкції у сумі 27791,76 грн. (т.1, а.с.62);

- податкове повідомлення-рішення від 01.10.2019 №, яким визначено податкове зобов`язання з військового збору у сумі 50837,26 грн., з яких податкове зобов`язання у сумі 33891,51 грн. та штрафні (фінансові) санкції у сумі 16945,75 грн. (т.1, а.с.63).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не погоджуючись з правомірністю прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату боргу (недоїмки), звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргами, у яких просив скасувати відповідні документи.

Державна фіскальна служба України за результатами розгляду вказаних скарг прийняла рішення від 13.11.2019 №9354/6/99-00-08-06-01 та від 11.12.2019 №12580/9/99-00-08-05-04, якими скарги позивача залишила без задоволення, а спірні податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу про сплату боргу (недоїмки) - без змін (т.1, а.с.130-136).

Вважаючи спірні податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що контролюючий орган попри те, що встановив факт того, що транспортні засоби використовуються позивачем лише у підприємницькій діяльності, а також попри відсутність законодавчого визначення поняття основні засоби подвійного призначення, все ж без відповідного аналізу дійшов до висновку про неправомірність дій позивача щодо віднесення на витрати витрат, пов`язаних із придбанням запасних частин. Окрім цього, сама лише реєстрація транспортного засобу, який є основним засобом, за фізичною особою не свідчить про те, що останній має ознаки подвійного призначення. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що контролюючий орган безпідставно дійшов висновку про те, що транспорті засоби, які позивач використовує у власній господарській діяльності, належить до основних засобів подвійного призначення та, відповідно, помилково дійшов висновку про відсутність підстав для віднесення позивачем до складу витрат вартість придбаних запасних частин транспортних засобів та вартість їхнього ремонту у 2017-2018 роках на суму 2559435,02 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, стосуються лише висновків контролюючого органу щодо заниження позивачем суми податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у сумі 406 698,29 грн. та, відповідно, податкового повідомлення-рішення від 01.10.2019 №002033304. Відтак, колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Державної податкової служби у Київській області.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці відповідно до підп.177.4.6.п.177.4 ст.177 ПК України мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають:

витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів;

витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, враховуючи вимоги пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України, фізична особа-підприємець не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних відрахувань по визначених у пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 цього Кодексу основних засобах подвійного призначення.

Разом з тим, фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом господарської діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є: код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

З матеріалів справи вбачається, що Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті видано позивачу ліцензію серії АВ №532190 від 14.04.2010 на здійснення внутрішніх перевезень вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами та міжнародних перевезень вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами (т.1, а.с.127).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником наступних транспортних засобів: автомобіль марки MAN моделі TGA 18.480, синього кольору, 2008 року випуску, тип Сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 05.04.2008); автомобіль марки DAF моделі XF 105, жовтого кольору, 2007 року випуску, тип Бортовий - С, реєстраційний номер НОМЕР_4 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 02.04.2013); автомобіль марки DAF моделі XF 105, жовтого кольору, 2007 року випуску, тип Бортовий-тентований, реєстраційний номер НОМЕР_6 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 28.08.2013); автомобіль марки DAF моделі XF 105, жовтого кольору, 2007 року випуску, тип Бортовий - тентований, реєстраційний номер НОМЕР_8 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 від 26.10.2013); автомобіль марки DAF моделі 95 XF 430, жовтого кольору, 2007 року випуску, тип Сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_10 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 від 05.07.2008); автомобіль марки DAF моделі XF 95.430, білого кольору, 2005 року випуску, тип Сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_12 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 від 25.09.2009 (т.1, а.с.21-26).

Щодо висновку про використання вказаних транспортних засобів позивачем у власній господарській діяльності протягом визначеного періоду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.6 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженого постановою КМ України № 1388 від 07.09.1998р., передбачено реєстрацію транспортних засобів лише за юридичними або фізичними особами, через що у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник суб`єкт господарювання-фізична особа.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реєстрація транспортного засобу на фізичну особу не є визначальною обставиною, яка може свідчити про його придбання без мети використання цією фізичною особою у межах власної господарської діяльності.

Разом з тим, можливе включення сум витрат, які безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю, у зв`язку з придбанням транспортних засобів (тягачів, причепів, напівпричепів), за умови використання таких транспортних засобів у межах їх господарської діяльності та наявності належним чином документального оформлення та підтвердження відповідних витрат і відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку.

Колегія суддів зауважує, що як вірно вказав суд першої інстанції, у акті перевірки не встановлено того, що мав місце факт будь-якого іншого використання позивачем таких транспортних засобів.

При цьому, чинним законодавством не передбачено відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, від усього належного такій фізичній особі майна.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були придбані у ТОВ «Авто-Імпорт», ТОВ «Шинна Компанія», ТОВ «Мацько тракт сервіс», ТОВ «ТРАК ЦЕНТР ЛТД», ТОВ «Металобаза Бочаров», ТОВ «КПП Центр», ТОВ «Трак спірит», ТОВ «Опольтранс», ТОВ «Автобосс», ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Колотір» запасні частини на автомобілі (підігрів сепаратора з кабелем, фільтри палива, лампочки, ліхтарі, гайки, болти, тахокарта, втулка амортизатора, важіль гальмівний, енергоакумулятор, реле, фільтр, сальник клапана, шланги, фари, гальмівні колодки, крани пічки, кабелі електричного причепу, розетки, мембрани дискові, моторне мастило, каністри, шини, ресори, акумулятори, герметик радіатора, антифриз концентрат, авто лампу, каністри, диски, підшипники, олива моторна, прокладки, вкладиш шатуна, пневморесори, автоскло, підшипники та ін.), що підтверджується видатковими накладними, копії яких долучені до матеріалів справи.

ТОВ «Тракспартс Україна ЛТД», ТОВ «ТРАК ЦЕНТР ЛТД», ТОВ «Шинна Компанія», ТОВ «Техас ЛТД», ТОВ «Шварцмюллер Україна», ТОВ «Тахосервіс», ТОВ «Сервіс Груп - 7», ТОВ «Сіко» та СТОВ «Єдність» були надані позивачу послуги з ремонту, діагностики та стоянки транспортних засобів, що підтверджується актами надання послуг, копії яких додані до матеріалів справи.

Загальна сума витрат, понесених позивачем на придбання запасних частин для транспортних засобів та витрат на ремонт транспортних засобів становить 2259435,02 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач розрахувався за отримані товари та послуги з ремонту, що підтверджується виписками по банківським рахункам позивача (т.1, а.с.154-250, т.2, а.с.1-27).

Позивачем у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік від 31.01.2018 вказано загальну суму річного доходу у розмірі 155812,73 грн. (т.1. а.с.114-116).

У податковій декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік від 07.02.2019 позивачем вказано загальну суму річного доходу у розмірі 101125,76 грн. (т.1, а.с.117-119). Натомість, із змісту Акта вбачається, що висновки контролюючого органу про допущені позивачем в цій частині порушення ґрунтуються на пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України, а саме, що позивачем було віднесено до складу витрат витрати на утримання основних засобів подвійного призначення (вартості придбаних запасних частин для транспортних засобів та їх ремонту).

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що:

- автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;

- автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);

- автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

- напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Отже, напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій. Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, сідловий тягач - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Наразі, колегія суддів зауважує, що Податковий кодекс України не містить визначення терміну «основні засоби подвійного призначення», що вірно було визначено судом першої інстанції.

Натомість, податковий орган, за явної невизначеності такого терміну як «основні засоби подвійного призначення», вважав, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення тобто вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями.

При цьому, аналіз пп. 177.4.5. та пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України дає підстави дійти висновку, що вантажний автомобіль не обов`язково є основним засобом подвійного призначення, а лише вказують на те, що не можуть бути включені до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання тих вантажних автомобілів, які є основними засобами саме подвійного призначення, що спростовує відповідні доводи апелянта.

Згідно з пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновків про те, що відсутність законодавчого визначення критеріїв, обставин, умов за наявності яких основний засіб може вважатись таким, що має ознаки подвійного призначення не дозволяє дійти до висновку, що транспортні засоби, які належать позивачу, є основними засобами подвійного призначення.

Наразі, розмір витрат понесених позивачем на придбання запчастин до транспортних засобів та витрат на їх ремонт, факт використання транспортних засобів в господарській діяльності, податковим органом не заперечується.

Відповідно висновки податкового органу в наведеній частині також суперечить ст. 177 ПК України.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що контролюючий орган безпідставно дійшов висновку про те, що транспорті засоби, які позивач використовує у власній господарській діяльності, належить до основних засобів подвійного призначення та, відповідно, помилково дійшов висновку про відсутність підстав для віднесення позивачем до складу витрат вартість придбаних запасних частин транспортних засобів та вартість їхнього ремонту у 2017-2018 роках на суму 2559435,02 грн..

Зазначені доводи податковим органом не було спростовано.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, як було встановлено апеляційним судом, відповідач не надав належних та достатніх доказів відповідності оскаржуваних рішень нормам податкового законодавства.

До того ж, апелянтом не було надано жодних доводів на спростування рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними та скасування прийнятих вимоги №Ф- від 01.10.2019 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на суму 201550,44 грн., рішення № від 01.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску на суму 27791,16 грн., податкового повідомлення-рішення від 01.10.2019 №01.10.2019 № військового збору, відтак, відсутні підстави для перегляду рішення у цій частині. В той же час, колегія суддів зазначає, що зазначені рішення є похідними від висновку контролюючого органу про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподаткованого доходу за 2017-2018 роки, помилковість якого була встановлена вище.

Отже, доводи апеляційної скарги не підтверджують порушення позивачем норм Податкового кодексу, жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28.09.2020.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Є.О. Сорочко,

А.Г. Степанюк