Справа № 638/3216/20
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2020-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 р.Справа № 638/3216/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова (головуючий І інстанції Рибальченко Л.М., м. Харків) від 03.03.2020 року по справі № 638/3216/20

за позовом Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області

до Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1

про примусове видворення за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне Управління Державної міграційної служби в Харківській області, звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом, в якому просив: примусово видворити за межі України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; затримати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні терміном на 6 місяців з метою ідентифікації та проведення примусового видворення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23.01.2019 р. працівниками ГУ ДМС України в Харківській області під час проведення цільового профілактичного заходу з виявлення іноземців та ОБГ, які нелегально перебувають на території м. Харкова, було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 . Відповідач потрапив на територію України у 2007 році. Своєчасно з території України ОСОБА_2 не виїхав та не оформив документи на проживання в Україні, постійного джерела доходів не має, тому позивач вважає, що підстави для подальшого перебування на території України відсутні.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.03.2020 року по справі № 638/3216/20 позовні вимоги задоволено: Примусово видворено за межі України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні терміном на шість місяців. Рішення звернуто до негайного виконання.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу (через уповноваженого представника), в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Положеннями ст. 288 КАС України визначені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України та згідно ч. 4 цієї статті суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Приписами ст. 289 КАС України визначені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства та згідно ч. 17 цієї статті суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Положеннями ст. 286 КАС України визначені особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду окремих категорій адміністративних справ.

Так, приписами ст. 286 КАС України передбачено, що у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Позивач повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду на офіційну електронну адресу, яка мітиться в матеріалах справи (а.с. 55).

Представник відповідача повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду на електронну адресу, яка вказана ним в апеляційній скарзі (а.с. 54).

Сторони та їх представники також повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду, шляхом розміщення відповідного повідомлення на офіційному сайті Другого апеляційного адміністративного суду (а.с. 56).

Також, судом апеляційної інстанції на електронну адресу Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, для вручення Громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_3 , копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та судову повістку.

21.09.2020 р. на електронну адресу суду від Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України надійшло повідомлення, в якому вказувалося про те, що 03.09.2020 р. Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_4 був звільнений з Чернігівського ПТПІ ДМС України, у зв`язку із винесенням рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27.08.2020 р. (справа № 743/1183/20).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що сторони та їх представники про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, з урахуванням положень ст. 268 КАС України.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.01.2019 р. працівниками ГУ ДМС України в Харківській області під час проведення цільового профілактичного заходу з виявлення іноземців та ОБГ, які нелегально перебувають на території м. Харкова, було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 . Встановлено, що Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_4 на території України перебуває незаконно, необхідних документів, постійного місця проживання та законного джерела існування, власності, коштів на території України не має.

У зв`язку з цим, 23.01.2019 р. головним спеціалістом Чугуївського РВ ГУ ДМС України в Харківській області складено протокол про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Постановою начальника Чугуївського РВ ГУ ДМС України в Харківській області від 23.01.2019 року ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" начальником Чугуївського РВ ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_6 28.03.2019 р. прийнято рішення, яке затверджене першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області Адамовим І.В., про примусове повернення з України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаним рішенням відповідача зобов`язано покинути територію України у термін до 07.04.2019 року (копію рішення 28.03.2019 р., про що свідчить особистий підпис відповідача). Проте, на момент розгляду справи в суді першої інстанції, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_4 територію України не покинув і вказане вище рішення відповідачем також не оскаржувалось.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування в Україні і рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , виконано не було, існують обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що судом першої інстанції порушено приписи ст. 16 КАС України щодо ненадання відповідачу під час судового засідання безоплатної вторинної правової допомоги, та не проведення перевірки виконання позивачем п. 9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012 р. № 353/271/150 (надалі Інструкція № 353/271/150), а тому необхідно виходити з наступного. Вказав, що вимогами пункту 9 Інструкції № 353/271/150 визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги. В той же час, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було оповіщено Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та запропоновано відповідачу безоплатну правову допомогу, чим порушені права відповідача на гарантовану правову допомогу. Вказав, що суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що відповідачу не було роз`яснено право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до Закону України «Про безоплатну правову допомогу», та він не мав можливості своєчасно скористатися такою допомогою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянти, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

У п. 16 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що паспортний документ іноземця - це документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Згідно з п. 1 ст. 15 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку:

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

За приписами ч. 1 ст. 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства № 3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон № 3773-VI), іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону № 3773-VI).

Статтею 30 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно із ч. 11 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до пп. 9 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 360, Державна міграційна служба України приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Аналізуючи наведені нормативно-правові акти, колегія суддів дійшла висновку, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, підстави які дають позивачу право на пред`явлення зазначених позовних вимог виникають після невиконання іноземцем в установлених строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Крім того, із змісту наведених норм вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" начальником Чугуївського РВ ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_6 28.03.2019 р. прийнято рішення, яке затверджене першим заступником начальника ГУ ДМС України в Харківській області Адамовим І.В., про примусове повернення з України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаним рішенням відповідача зобов`язано покинути територію України у термін до 07.04.2019 року.

Проте, на момент розгляду справи в суді першої інстанції, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_4 територію України не покинув і вказане вище рішення відповідачем також не оскаржувалось.

На підставі цього, колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на звернення до суду першої інстанції із вимогою щодо примусово видворення за межі України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; затримати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні терміном на 6 місяців з метою ідентифікації та проведення примусового видворення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено приписи ст. 16 КАС України щодо ненадання відповідачу під час судового засідання безоплатної вторинної правової допомоги та не проведення перевірки виконання позивачем п. 9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012 р. № 353/271/150 (надалі Інструкція № 353/271/150), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

З матеріалів справи судом встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач - Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_4 був присутній особисто і розгляд справи відбувався за участю перекладача. Відповідно до протоколу судового засідання від 03.03.2020 р. судом апеляційної інстанції встановлено, що Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_4 заявив, що роз`яснені йому судом права є зрозумілими та захисника він не потребує (а.с. 30, звортня строна). Також відповідач вказав суду, що з позовом він згоден.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про безоплатну правову допомогу, безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.

Згідно зі ст. 15 Закону України Про безоплатну правову допомогу, суб`єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні є, зокрема, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» визначено, що право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають особи, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - на всі види правових послуг, передбачені частиною другою статті 13 цього Закону, з моменту подання особою заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до прийняття остаточного рішення за заявою, а також іноземці та особи без громадянства, затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з моменту затримання.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги.

Згідно з п. 9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України, Службою безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (Далі Інструкція № 353/271/150) у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до змісту протоколу № ПР МХК 123360 від 23.01.2019 р. про адміністративне правопорушення (а.с. 18), судом встановлено, що відповідачу роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також право та можливість отримання правової допомоги. При цьому, з протоколу вбачається, що відповідач зі змістом протоколу був ознайомлений зрозумілою йому мовою, що підтверджується його підписом. Також в протоколі вказано про те, що юридичної допомоги відповідач не потребує, що засвідчено його підписом (а.с. 18, зворотня сторона).

За наведених обставин, колегія суддів відхиляє твердження апелянта, обґрунтовані порушенням судом першої інстанції норм процесуального права в частині перевірки дотримання права відповідача на безоплатну вторинну правову допомогу та порушення самим судом вимог ст. 16 КАС України, як такі що спростовуються наведеними вище обставинами. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач затримувався більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення до розгляду справи в суді першої інстанції.

Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.03.2020 року по справі № 638/3216/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.03.2020 року по справі № 638/3216/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло І.С. Чалий

Повний текст постанови складено 25.09.2020 року