Справа № 520/12729/2020
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання забезпечення адміністративного позову

"25" вересня 2020 р. справа №520/12729/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Старосєльцева О.В., розглянувши заяву про забезпечення позову по справі за позовом Державної екологічної інспекції у Харківській області до Товариства з обмеженої відповідальністю «КОКСОВИЙ ЗАВОД «НОВОМЕТ» про: застосування заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю) до Товариства з обмеженої відповідальністю «КОКСОВИЙ ЗАВОД «НОВОМЕТ» () у вигляді тимчасового припинення діяльності підприємства по виробництву коксу та кам`яновугільної смоли до отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «КОКСОВИЙ ЗАВОД «НОВОМЕТ» () дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами викидів,-

встановив:

Державна екологічна інспекція у Харківській області звернулась до суду з вказаним позовом 23.09.2020р.

24.09.2020р. через канцелярію суду була подана оформлена окремим документом заява про забезпечення позову шляхом: заборони ТОВ «ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД «НОВОМЕТ» () вчиняти дії направлені припинення використання майна отриманого на підставі договору оренди № 25-250 від 26.09.2019 року із змінами.

Дані вимоги мотивовані доводами про те, за наслідками перевірки встановлено, що наразі ТОВ «КОКСОВИЙ ЗАВОД «НОВОМЕТ» здійснює господарську діяльність з виробництва коксу та коксопродуктів на орендованому майні. Так, 25 жовтня 2019 року між АТ «СБЕРБАНК» та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «НОВОМЕТ» укладено договір про внесення змін № 1 до договору оренди № 28_250 від 26 вересня 2019 про зміну назви орендаря на ТОВ «КОКСОВИЙ ЗАВОД «НОВОМЕТ» та інші зміни. 13 серпня 2020 року укладено договір про внесення змін № 5 до договору оренди № 28_250 від 26 вересня 2019 року щодо встановлення інших строків оренди за зазначеним вище договором. Заявник стверджує, що є негативна практика застосування порушниками природоохоронного законодавства способів уникнення відповідальності. Одним з найчастіших таких способів є розірвання договір оренди майна яке експлуатується підприємством з порушенням природоохоронного законодавства на період розгляду органами судової влади справ про застосування до них заходів реагування у сфері державного нагляду.

Розглянувши доводи заяви, перевіривши обґрунтованість таких доводів долученими до матеріалів позову документами, суддя виходить з наступних підстав та мотивів.

Правовідносини з приводу забезпечення адміністративного позову унормовані Главою 10 розділу І КАС України.

Так, згідно з ч.1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Частиною 2 вказаної статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Підстави забезпечення позову, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

З положень наведеної норми кодексу в кореспонденції з положеннями ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України слідує, що розглядаючи питання про забезпечення позову, необхідно, з урахуванням доказів, наданих особою на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, розв`язуючи заяву (клопотання) про забезпечення позову, суд не має права вирішувати наперед ті питання, котрі стосуються суті заявлених вимог, тобто входити до оцінки обставин, котрі є предметом доказування по справі.

Додатково суд зважає на правовий висновок постанови Верховного Суду від 08.08.2019р. по справі №826/12319/18 (касаційне провадження №К/9901/67074/18) з приводу застосування ст.ст.150 і 151 КАС України, де указано, що згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.".

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Частиною 1 ст. 43 Господарського кодексу України передбачено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Згідно ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із загальних засад цивільного законодавства, є свобода договору.

Отже, забезпечення адміністративного позову шляхом втручання та обмеження підприємства здійснювати господарську діяльність на власний розсуд, а саме забороняти вчиняти дії, які направленні на розірвання договору, є порушення загальних засад цивільного законодавства та засад підприємництва, закріплених в Господарському кодексу України.

Суддя зазначає, що заявником не надано до поданої заяви в обґрунтування її доводів, жодних доказів з приводу наявної практики застосування порушниками природоохоронного законодавства способів уникнення відповідальності саме шляхом розірвання договору оренди майна яке експлуатується підприємством з порушенням природоохоронного законодавства.

Суддя виходить з того, що подана заява протирічить завданню адміністративного судочинства та не містить в собі достатньо обґрунтованого припущення, що у разі не вжиття заходів по забезпеченню позову, може бути заподіяна шкода правам та інтересам позивача, а також не доведено що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Отже, беручи до уваги принцип співрозмірного вжиття заходів забезпечення позову, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, зазначених у ч. 2 ст. 150 КАС України для забезпечення даного адміністративного позову.

Відтак, у задоволенні заяви про забезпечення позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 150, 154, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

ухвалив:

1. Заяву про забезпечення адміністративного позову - залишити без задоволення.

2. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення), а набирає законної сили негайно після підписання.

Суддя О.В. Старосєльцева