Справа № 640/13147/20
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 року м. Київ № 640/13147/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вовк П.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Державної міграційної служби України (далі також - відповідач, ДМС), в якому позивач просить суд:

- визнати рішення відповідача від 15 квітня 2020 року № 92-20 про позбавлення додаткового захисту протиправним та скасувати;

- зобов`язати відповідача повернути документи особи, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовано, зокрема, протиправністю позбавлення позивача додаткового захисту з огляду на порушення як процедури прийняття такого рішення, так і відсутності правових підстав для його прийняття.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач у наданому суду відзиві наголошує на обґрунтованості прийнятого ним рішення з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства як самого рішення, так і дотримання визначеного законом порядку його прийняття.

Наведена у такому відзиві позиція була заперечена позивачем у наданій суду відповіді на нього.

Відповідачем було надано суду заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2019 року на підставі рішення ДМС № 113-19 від 28 березня 2019 року позивача визнано особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

11 травня 2019 року позивач документований посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту серії CP № 000748, дійсне до 28 березня 2024 року.

24 лютого 2020 року Службою безпеки України було складено на ім`я Голови ДМС Соколюка М. клопотання № 5/1/2-2359 про скасування рішення про визнання особою, що потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_1 .

Листом від 10 березня 2020 року № 8.5/865-20 відповідачем таке клопотання Служби безпеки України було направлене до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі також - Управління).

Управлінням, враховуючи позицію Служби безпеки України, викладену у клопотанні від 24 лютого 2020 року № 5/1/2-2359, направлено на адресу ДМС подання про позбавлення додаткового захисту позивача, яким було рекомендовано ДМС прийняти рішення про позбавлення додаткового захисту позивача як особи, яка займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці та громадському порядку. В якості додатку до такого подання у ньому зазначено лише лист ДМС від 10 березня 2020 року №8.5/865-20, до якого, в свою чергу, додано клопотання Служби безпеки України від 24 лютого 2020 року № 5/1/2-2359.

Рішенням відповідача від 15 квітня 2020 року № 92-20 позивача позбавлено додаткового захисту у зв`язку із тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці та громадському порядку України.

Також, наказом Управління від 29 квітня 2020 року № 180 визнано недійсним посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту серії НОМЕР_1 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Водночас, відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Більше детально порядок позбавлення статусу біженця або додаткового захисту визначений Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року № 1146/19884 (далі також - Правила).

Зокрема, відповідно до п. 7.1 Правил, рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 7.2 Правил, підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є, зокрема, надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Відповідно до вимог п. 7.4 Правил, у поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У цьому поданні обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

До подання долучаються документи, що підтверджують викладені у поданні факти, а також особова справа біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В свою чергу, відповідно до вимог п. 7.7 Правил, за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32):

а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту;

в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, з наведеного вище вбачається, що підставою для прийнятті рішення про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути виключно належним чином складене подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС.

Разом з тим, з аналізу наявної у матеріалах справи копії подання Управління вбачається його невідповідність наведеним вище законодавчим вимогам. Зокрема, в порушення вимог п. 7.4 у такому поданні відсутнє посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником.

Крім того, до такого подання Управління не було долучено особову справу позивача.

З наведеного вбачається, що оскаржуване рішення відповідача було прийняте без належних для цього підстав, оскільки подання Управління було прийняте та оформлене не у відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил.

Більше того, оцінюючи наявність обставин здійснення позивачем діяльності, що становить загрозу національній безпеці та громадському порядку України, що й стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення, суд враховує наступне.

У клопотанні Служби безпеки України № 5/1/2-2359 вказано, що позивач з мотивів неприязного ставлення неодноразово висловлювався погрозами заподіяння фізичної шкоди на адресу уповноважених представників ДМС, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), БО «Благодійний фонд Рокада».

Також, позивач періодично висловлює наміри здійснити терористичний прояв у формі підпалу будівлі представництва УВКБ ООН та вчинення вбивства співробітників установи з метою привернення уваги ЗМІ до, нібито, некомпетентності представників зазначеного органу. При цьому, з метою реалізації вказаних намірів, позивач проводив попередньо відеозйомку співробітників та приміщень вищезазначеної організації.

Відповідно до інформації, наданої СБУ, протиправна діяльність позивача може призвести до вчинення злочину, передбаченого статтею 258 Кримінального кодексу України «Терористичний акт».

Вчинення позивачем саме цих дій в подальшому стало підставою для прийняття Управлінням подання, а відповідачем - оскаржуваного рішення. Всі наведені документи в якості мотивування використовують виключно наведену у клопотанні Служби безпеки України № 5/1/2-2359 інформацію, без посилання на будь-які додаткові джерела, не зважаючи на те, що вимогами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил як відповідачу, так і Управлінню надано повноваження на здійснення перевірки достовірності інформації, яка стала приводом для ініціювання процедури позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Так, відповідно до п. 7.4 Правил, у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

А згідно з п. 7.6 Правил, під час розгляду подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який вніс подання;

б) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, та необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

В той же час, наявний у матеріалах справи лист представника УВКБ ООН в Україні від 22 червня 2020 року № 229/20/КА свідчить про те, що УВКБ ООН в Україні, як і його партнери, зокрема, БО «Благодійний фонд Рокада», не направляли жодних скарг щодо діяльності позивача до правоохоронних органів, у тому числі, Служби безпеки України. Ні УВКБ ООН в Україні, ні його партнери не були залучені до прийняття відповідачем рішення про позбавлення позивача статусу особи, якій надано захист. УВКБ ООН в Україні не має інформації про обставини, через які було прийнято таке рішення.

Більше того, відповідно до листа Служби безпеки України від 04 серпня 2020 року № 5/4/2-С-21/31, у Служби безпеки України відсутні заяви, скарги та звернення представників Державної міграційної служби України, УВКБ ООН в Україні, БО «Благодійний фонд Рокада», протоколи та постанови Національної поліції України, відомості щодо реєстрації кримінальних проваджень відносно позивача та експертних висновків.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Натомість, наведене вище дає підстави для висновку про невикористання відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення всього масиву наявних у нього законодавчо визначених повноважень з метою підтвердження достовірності обставин, визначених в якості підстави для позбавлення позивача додаткового захисту, що також є свідченням необґрунтованості та, відповідно протиправності рішення відповідача від 15 квітня 2020 року № 92-20.

Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання рішення відповідача від 15 квітня 2020 року № 92-20 про позбавлення додаткового захисту протиправним та його скасування.

Водночас, вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути документи особи, яка потребує додаткового захисту, суд вважає передчасними з огляду на чинність наказу Управління від 29 квітня 2020 року № 180, яким визнано недійсним посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту серії НОМЕР_1 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , а тому наразі суд не вбачає правових підстав для задоволення адміністративного позову у цій частині.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки оскаржуване рішення не відповідає наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям, а тому наявні підстави для визнання його протиправним та скасування.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 квітня 2020 року № 92-20 про позбавлення додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк