Справа № 280/2757/20
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
13 серпня 2020 року Справа № 280/2757/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Фесик А.В.

представника позивача: Скрипка О.В.

представника відповідача: Ковальчук Д.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі відповідач), в якому позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.05.2020 вх.№22222) просить суд:

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення (виключення зі списків особового складу) 20 вересня 2018 року по день фактичного розрахунку 31 березня 2020 року у розмірі 441668,16 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Ухвалою судді від 04.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.06.2020.

У підготовчому засіданні 01.06.2020 витребувано від Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України додаткові докази та відкладено підготовче засідання на 26.06.2020.

26.06.2020 відкладено підготовче засідання на 13.08.2020.

13.08.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті у цей же день.

У судовому засіданні 13.08.2020, на підставі ст.243 КАС України, судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до ст. 229 КАС України, у судовому засіданні здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: звукозаписуючого пристрою "Акорд".

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. В обґрунтування позову зазначив, що в порушення норм діючого законодавства відповідач в день виключення позивача із списків особового складу (20.09.2018 року) та зняття із усіх видів забезпечення, не здійснив повний розрахунок з позивачем, не нарахував та не виплатив належні йому види грошового забезпечення, а саме грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за 2015-2018 роки. Зазначає, що лише після отримання адвокатського запиту 31.03.2020 року відповідач нарахував та виплатив позивачу грошову компенсацію за 56 днів невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки у розмірі 24529,65грн., про що повідомив листом №11/1943 від 03.04.2020 року. Таким чином, оскільки відповідач здійснив повний розрахунок із позивачем виплативши йому всі належні суми, лише 31.03.2020 року Відповідач також повинен був нарахувати та виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 441 668,16 грн., відповідно до вимог ст. 117 КЗпП, чого не зробив. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнає з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх. № 23095 від 19.05.2020) та у письмових поясненнях (вх. №29879 від 26.06.2020). Зокрема вказує, що позивач під час звільнення зі служби знаходився на фінансовому забезпеченні Могилів-Подільського прикордонного загону державної прикордонної загону державної прикордонної служби імені героя України старшого лейтенанта В`ячеслава Семенова, а отже відповідачем не вчинено протиправної дії чи бездіяльності відносно позивача. Також вважає безпідставними в даному випадку посилання позивача на необхідності застосування Кодексу законів про працю України, оскільки його дія не поширюється на військовослужбовців Державної прикордонної служби України та на правовідносини щодо проходження військової служби. Крім того, не погоджується із розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, наказом начальника Південного регіонального управління ДПСУ №357-ос від 17.09.2018 позивача звільнено з військової служби у запас за пп. "ж" п.2 ч.5 (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 20.09.2018 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.

Оскільки за період проходження служби період з 2015 рік по 2018 рік позивачу компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не виплачувалась, 19.03.2020 представник позивача звернувся із адвокатським запитом зокрема щодо не нарахування та не виплати вказаної компенсації.

30.03.2020 відповідачем здійснено нарахування і виплату позивачу грошової компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік у сумі 24529,65 гривень, що підтверджується довідкою банка та листом відповідача від 03.04.2020 №11/1943.

Встановивши, що у день остаточного розрахунку (30.03.2020) відповідачем виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не проведено, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями ч.4 ст.2 Закону Україні Про військовий обов`язок і військову службу визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (ст.1-1 цього Закону).

За правилами ст.1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Ані вказаними нормативно-правовими актами, ані іншими нормами права, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

З цього приводу суд виходить з того, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби 20.09.2018 і вирішено питання щодо розрахунку та виплату належних позивачу сум при звільненні.

В той же час, вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся 19.03.2020 до відповідача щодо виплати йому компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки.

Як пояснив представник відповідача на час звільнення позивача зі служби частиною 19 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей було припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Однак, за результатом розгляду Великою палатою Верховного суду зразкової справи №620/4218/18 судом був зроблений висновок про наявність права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учасникам бойових дій.

Відповідно до ч.5 ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У зв`язку з наведеним, відповідачем 30.03.2020 було проведено нарахування та виплату на користь позивача суми компенсації 24529,65 грн. за невикористанні календарні дні додаткової відпустки.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

В даному випадку на час звільнення позивача з військової служби та проведення з ним відповідного розрахунку між сторонами не виник спір ані щодо належних позивачеві виплат, ані щодо розміру таких виплат.

На переконання суду стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, а також з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч.2 ст.6 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

З огляду на встановлені обставини, за наявності спірних правовідносин, які стосуються права на належні звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним, оскільки зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені законодавчі норми, суд доходить висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в повній мірі доведено, що оскаржуване рішення прийнято ним на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для правильного прийняття рішення.

Отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що на підставі ст.139 КАС України, судові витрати, понесені позивачем під час звернення до суду з цією позовною заявою, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: 65014, м Одеса, вул. Жуковського, 1, ) про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України та може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст. ст. 293, 295, 296 та 297 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.09.2020.

Суддя Н.В. Стрельнікова