Справа № 400/2392/20
Суддя: Фульга А. П.
Дата ухвалення: 2020-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2020 р. № 400/2392/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Фульги А.П. розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1,м.Миколаїв,54020

про:визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду 19 червня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому позивачка просить:

- визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо відмови у переведені позивачки на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області перевести позивачку на пенсію державного службовця відповідно до Закону України від 10.12.2015 року №889-VІІІ «Про державну службу» з часу звернення з заявою від 27.04.2020 року.

- стянути витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 22.11.2011 року отримувала пенсію по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням від 22.09.2019 року № НОМЕР_1 .

24.04.2020 року позивачка досягла пенсійного віку відповідно до вимог ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 27.04.2020 року вона звернулася до відповідача із заявою про перехід на пенсію за віком згідно із ЗУ «Про державну службу».

04.05.2020 року їй було надіслано рішення від 30.04.2020 року №1/03.01-р, яким відмовлено в переведенні з пенсії по інвалідності, згідно із Законом №1058-IV на пенсію за віком відповідно до Закону №889-VIII в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону№3723 або актами Кабінету Міністрів України.

Позивачка не погоджується з відмовою відповідача у переведенні її на пенсію як державного службовця та зазначає, що відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також в старості та в інших випадках передбачених законом.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 вважає, їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що позивачці призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону №3723, а отже дія Закону №889 на неї не поширюється, тому що чинність Закону №889 розповсюджується на державних службовців, які станом на 01.05.2016 року перебували на посадах державної служби, та яким раніше не призначалась пенсія відповідно до Закону №3723. Як наголошує відповідач, зазначене підтверджується вимогами пункту 3 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №622 від 14.09.2016 року, відповідно до якого право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723 за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону №1058, з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом №889 не призначалася пенсія відповідно до Закону №3723, мають жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання.

У зв`язку з перебуванням судді Фульги А.П. у відпустці розгляд справи було перенесено на 24.09.2020 року.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

У період з 1984 року по 2016 рік позивачка проходила державну службу в Доманівській районній державній адміністрації, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 з 24.11.2011 року отримує пенсію по інвалідності їй встановлено 3 групу інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням від 22.09.2016 року.

Загальний стаж державної служби позивачки становить 26 років 0 місяців, 23 дні., а саме: з 21.02.1984-13.01.1987- обрана секретарем відділу молоді, що навчається Доманівського райкому комсомолу (2р 10м 23 дн); 14.01.1987-31.08.1990- інструктор Доманівського райкому коспартії України (3р 7м 18 дн);15.05.1992-03.10.1994 - заступник голови Доманівської РДА (2р 4 м.19 дн); 03.11.1994-09.02.1998 - начальник представництва Фонду державного майна України в Доманівському районі (3р 3м 7 дн); 02.10.1998-12.10.1998- радник консультант голови Доманівської районної ради (0р 8м 3 дн); 13.10.1998-13.10.1999 - заступник голови Доманівської РДА (1р 0 м.1 дн); 14.10.1999-21.04.2006- обрана головою Доманівської райради (6р 6 м 8 дн); 02.06.2010-14.09.2015-начальник управління ( 5р 3м 13 дн); 11.12.2015-01.05.2016- обрана заступником голови Доманівської райради (0р 4 м 21 дн);

Наявність стажу для переведення позивачки на пенсію за віком державному службовцю підтверджується також розрахунками, які зроблені у листі Міжрегіонального управління національного агенства України з питань державної служби в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях, автономній республіці Крим та м.Севастополі від 09.04.2020 року №55/ТО 03-27.

27 квітня 2020 року позивачка звернулась з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в якій, керуючись п.12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року та відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 року просила перевести її з пенсії по інвалідності на пенсію державної служби України та виплачувати пенсію як пенсію державному службовцю України.

В заяві позивачка також повідомила, що вона має право на пенсію держслужбовця, тому що на день набрання чинності Закону №889 в неї не менше 20-ти років стажу на

посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України №889 та актами Кабінету Міністрів України.

Рішенням №1/03.01-р від 30.04.2020 року Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області було відмовлено в переведенні ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що в неї відсутній необхідний стаж роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723, як державному службовцю, для призначення пенсії за Законом України «Про державну службу» №889-VIII підстав немає.

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повідомило про набрання чинності Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015року, яким не передбачено проведення перерахунку пенсій державних службовців. Чинність цього Закону поширюється на державних службовців, яким раніше не призначалась пенсія по Закону №3723.

Позивачка, не погоджуючись з відмовою відповідача в переведенні на пенсію державного службовця відповідно до Закону України №889-VIII від 10.12.2015 року «Про державну службу», вважаючи її незаконною та необґрунтованою, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Суд зазначає, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (ст.46 Основного Закону).

Згідно зі ст.46 Конституції України право на пенсійне забезпечення гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості.

Статтею 90 Закону України від 10.12.2015 року "Про державну службу", передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, п.10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 ЗУ від 16.12.1993 року «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Суд вказує, що вищевказаним Законом збережено право на призначення пенсії державних службовців особам, які мають стаж не менше 20 років на посадах віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 2 ст.46 ЗУ "Про державну службу" передбачено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Відповідно до п.6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою

Кабінету міністрів України від 25.03.2016р №229 стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до п.8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року.

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015року передбачено, що стаж державної служби за періоди до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

В данному випадку при обчисленні стажу державного службовця, необхідно керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженним Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283.

Згідно з п.2 Порядку обчислення стажу державної служби до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених статтею 14 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Згідно зі ст.1 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування » від 07.06.2001р №2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

В ст.2 Закону №№2493-III визначено поняття посадової особи місцевого самоврядування, зокрема, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно- розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Так, посадами в органах місцевого самоврядування є : виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України (ст.3 Закону №2493-III).

Крім цього, пунктом 3 Порядку обчислення стажу державної служби до стажу державної служби включається також час роботи в організаціях , передбачених абз 4 п.3 Положення про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за вислугу років працівникам органів виконавчої влади та інших державних органів, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1993р №1049, а саме час роботи в організаціях (крім роботи у кооперативних та інших громадських організаціях), передбачених статтею 118 Кодексу законів про працю України, зокрема, у партійних, профспілкових та комсомольських організаціях на виборних посадах.

Виборною вважається посада, прийняття на яку здійснювалося колегіальним органом (рішення,бюро, комітету) партійних , комсомольських, профспілкових організацій.

Законом УРСР від 24.10.1990 року №404-XII "Про зміни і доповнення Конституції (Основного Закону) Української РСР " статтю 6 Конституції Української РСР виключено та внесено зміни до статті 7. Цими статтями, до прийняття Закону Української РСР від 24.10.1990 року, за партійними, профспілковими, комсомольскими організаціями закріплювалося право на участь у здійсненні управлінських функцій.

З огляду на вищезазначене до стажу державної служби включається робота на виборних посадах в організаціях , передбачених статтею 118 КЗпП України до припинення дії статті 6 та внесення змін у статтю 7 Конституції Української РСР, тобто, до 24.10.1990 року.

За таких обставин до стажу державної служби має бути зараховано наступні періоди:- 21.02.1984-13.01.1987-обрана секретарем відділу молоді, що навчається Доманівського райкому комсомолу (2р 10м 23 дн); - 14.01.1987-31.08.1990- інструктор Доманівського райкому коспартії України (3р 7м 18 дн); - 15.05.1992-03.10.1994- заступник голови Доманівської РДА (2р 4 м.19 дн); - 03.11.1994-09.02.1998 - начальник представництва Фонду державного майна України в Доманівському районі (3р 3м 7 дн); - 02.10.1998-12.10.1998-

радник консультант голови Доманівської районної ради (0р 8м 3 дн); - 13.10.1998-13.10.1999 - заступник голови Доманівської РДА (1р 0 м.1 дн); - 14.10.1999-21.04.2006- обрана головою Доманівської райради (6р 6 м 8 дн); - 02.06.2010-14.09.2015-начальник управління ( 5р 3м 13 дн); - 11.12.2015-01.05.2016- обрана заступником голови Доманівської райради (0р 4 м 21 дн);

Таким чином, загальний стаж державної служби складає більш 26 років, що безумовно дає підстави для переведення на пенсію за віком як державному службовцю.

Оскільки ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, має стаж на посаді державної служби більше 26 років, суд дійшов висновку, що позивачка має право для переведення з пенсії по інвалідності, на пенсію державного службовця відповідно до Закону «Про державну службу» №889-VII від 10.12.2015 року.

Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 від 13 лютого 2019 року.

Крім того, суд критично ставиться до твердження відповідача про недоцільність переходу з одного виду пенсії на інший з огляду на наступне.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена.

Крім того, у рішенні від 22 травня 2018 року №5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Суд зазначає, що у зв`язку з переведенням пенсії на загальних підставах, ОСОБА_1 втратила можливість отримати статус пенсіонера державної служби України та тим самим лишили позивачку можливості користуватися відповідними соціальними пільгами як пенсіонера державної служби України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Положеннями ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно, для належного захисту порушених прав позивачки похідні вимоги зобов`язального характеру, а саме про зобов`язання Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області перевести ОСОБА_1 на пенсію відповідно до ЗУ «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року також підлягають задоволенню.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

ЄСПЛ у п.52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Однією з вимог заявлених позивачем в адміністративному позові, є вимога п.3: «Стягнути з відповідача судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу.

Відшкодування витрат на правничу допомогу регулюються ст.134 КАС України.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст. 134 КАС України).

На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано договір про надання правової допомоги від 15.05.2020 року, №17,акт прийняття- передачі наданих послуг від 19.05.2020 року., рахунок судових витрат за надання правової допомоги ОСОБА_1 від 19.05.2020року, розрахункова квитанція від 19.05.2020 року.

Винагорода за вказані послуги була визначена в розмірі 1500,00 грн.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи та надані адвокатом послуги, час, витраченим адвокатом на надання таких послуг, обсяги наданих адвокатом послуг, ціну позову та значення справи для сторони, суд зазначає наступне.

Щодо складності справи, суд звертає увагу на те, що в ухвалі суду про відкриття провадження зазначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, тому дана категорія справ відноситься до справ незначної складності.

Таким чином, враховуючи обсяг складених адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, а також представництво інтересів у судових засіданнях, заявлена сума винагороди є співмірною, через що суд дійшов висновку про те, що заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає задоволенню на суму 1500,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій щодо відмови у переведенні на пенсію як державного службовця та зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України та підлягають поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м.Миколаїв, 54020 ) задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо відмови у переведені ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу».

3. Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул.Морехідна,1 м.Миколаїв,54020, ) здійснити переведення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на пенсію державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 року з часу звернення з заявою від 27.04.2020 року.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м.Миколаїв,54020 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 1681,60 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. П. Фульга