Справа № 320/6099/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6099/19 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Собківа Я.М., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - Кладько Д.А.,

від відповідача - Леошко Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрвермікуліт» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрвермікуліт» (далі - позивач, апелянт, ТОВ «НВП «Укрвермікуліт») звернулось у суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Київській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що господарські взаємовідносини з фізичними особами - підприємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали реальний характер, підприємці були зареєстровані в установленому законом порядку та на момент укладення та виконання договорів мали повний обсяг правосуб`єктності.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при аналізі договорів, укладених між позивачем та його контрагентами - фізичними особами встановлено, що такі договора не містять інформацію про ціну робіт або способи її визначення, кошторис робіт, матеріли, які використані виконавцями. При аналізі змісту виконаних фізичними особами робіт з технічного обслуговування машин та обладнання встановлено, що вони є аналогічними попереднім та виконувались одночасно в суттєвих розмірах без деталізації змісту операцій, які значно перевищують вартість даної групи основних засобів. Наведене свідчить про завищення позивачем витрат, оскільки враховуючи таку різницю в вартості товара та вартості на його обслуговування, доцільніше було б купувати нове обладнання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що у апелянта відсутні правові підстави для неврахування витрат при реалізації договорів підряда. Твердження податкового органа про неефективність таких операцій прямо порушує положення статті 44 Господарського кодексу України в частині права позивача самостійно обирати постачальників. Контрагенти позивача є сумлінними платниками податків, що підтверджується відсутністю заборгованості зі сплати таких та інших обов`язкових платежів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що у період з 19 серпня 2019 року по 09 вересня 2019 року посадовими особами ГУ ДПС у Київській області проведена планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Укрвермікуліт» (далі - ТОВ «НВП «Укрвермікуліт») з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 року по 30.06.2019 року, валютного за період з 01.01.2016 року по 30.06.2019 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 року по 30.06.2019 року, іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 30.06.2019 року.

За результатами перевірки 16 вересня 2019 року складено акт, в якому зафіксовано порушення, а саме: пункта 44.1 статті 44, підпункта 134.1.1 пункта 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, у результаті чого податковий орган дійшов висновку, що позивачем занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 4107955 грн.

07 жовтня 2019 року за результатами розгляду заперечень позивача на акт перевірки висновки останнього залишено без змін.

09 жовтня 2019 року відповідач на підставі акта прийняв податкове повідомлення - рішення №002561402 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток у сумі 5134944,00 грн, у тому числі за основним платежем 4107955,00 грн, за штрафними санкціями 1026989,00 грн

Уважаючи податкове повідомлення - рішення необґрунтованим, платник податків звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів правомірності оскаржуваного рішення. Натомість позивачем надано належним чином оформлені документи на підтвердження реального виконання договорів, до яких податковий орган жодних зауважень не має, а також підтверджено дотримання вимог податкового законодавства.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 Податкового кодексу України).

Оцінюючи висновки податкового органу про заниження позивачем грошових зобов`язань по податку на прибуток, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як убачається із акта, за результатами перевірки контролюючим органом встановлено, що у актах виконаних робіт не зазначено конкретного змісту та обсягу отриманих робіт в частині технічного обслуговування машин та устаткування, що свідчить про виконання робіт в суттєвих розмірах без деталізації змісту операцій, які значно перевищують вартість даної групи основних засобів. Наведене, на переконання податкового органа, робить неможливим ідентифікувати господарську операцію по отриманим від контрагенів роботам з технічного обслуговування машин та устаткування, а як наслідок витрати понесені підприємством достовірно оцінити не уявляється за можливе.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до підпункта 134.1.1 пункта 134.1. статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати (П(С)БУ16), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318.

Згідно з пунктом 4 П(С)БУ 16 об`єкт витрат - продукція, роботи, послуги або вид діяльності підприємства, які потребують визначення пов`язаних з їх виробництвом (виконанням) витрат.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені (пункт 6 П(С)БУ 16).

Згідно з пунктом 7 П(С)БУ 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Фінансова звітність складається з балансу (звіту про фінансовий стан), звіту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) (далі - звіт про фінансові результати), звіту про рух грошових коштів, звіту про власний капітал і приміток до фінансової звітності.

У Звіті про фінансові результати розкривається інформація про доходи, витрати, прибутки і збитки, інший сукупний дохід та сукупний дохід підприємства за звітний період.

Джерелом відомостей для заповнення Звіту про фінансові результати є дані регістрів бухгалтерського обліку, що містять інформацію про доходи, витрати, прибуток, збитки та сукупний дохід.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №996-ХІV) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно зі статтями 1 та 3 названого Закону первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Первинні документи по відображенню господарських операцій являються основою і для податкового обліку.

Тому, будь-які документи (у тому числі договори, акти виконаних робіт, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 Закону України №996-ХІV).

Згідно з визначенням, закріпленим у статті 1 Закону України №996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З аналізу наведених норм убачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капітала платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум витрат виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту та витрат, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Таких обставин за наслідками перевірки контролюючим органом не встановлено.

Підставами для висновку про завищення витрат зазначено неможливість достовірно оцінити витрати по операціям з технічного обслуговування машин та устаткування, а також недоцільність таких операцій.

Слід зазначити, що згідно з підпунктом 14.1.36 пункта 14.1 статті 14 ПК України господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

За правилами підпункта 14.1.231 пункта 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекта, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Як убачається з матеріалів справи, за настілками перевірки податковим органом встановлено, що дохід позивача за період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2019 року складає 120519315 грн.

Отже, підстави стверджувати про те, що дії позивача, вчинені у відповідний період, не направлені на отримання позитивного економічного ефекта, відсутні.

Також колегія суддів акцентує увагу, що підстави для визначення суми завищення витрат не відповідають такій сумі, оскільки сума грошового зобов`язання з податку на прибуток, яку зазначено у оскаржуваному податковому повідомленні - рішенні, розраховано із загальної вартості договорів підряду, укладених з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак, ці договори передбачали роботи по шліфуванню плит вермикулітових та технічне обслуговування належних замовнику (позивачу) машин та устаткування.

Будь-які зауваження до робіт по шліфуванню плит вермикулітових у контролюючого органа відсутні.

На підтвердження реального виконання робіт по технічному обслуговуванню машин та устаткування позивачем надано накладні-вимоги, які підтверджують використання контрагентами позивача комплектуючих для ремонту та обслуговування обладнання, зі змісту яких можливо встановити об`єм робіт.

Також позивачем надано низку первинних документів, якими підтверджено виконання зазначених робіт, а саме акти приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об`єктів, розпорядження позивача, в яких зазначено об`єкти основних засобів, технічне обслуговування яких проводилось.

Наведене, на переконання колегії суддів, свідчить про підтвердження позивачем реального виконання договорів, їх економічну доцільність та можливість встановлення достовірної оцінки витрат.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді Я.М. Собків

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 28 вересня 2020 року.)