Справа № 360/743/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року справа №360/743/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року (повне судове рішення складено 03 серпня 2020 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/743/20 (суддя в І інстанції Кисельова Є.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за роботу в нічний час під час здійснення розрахунку у зв`язку зі звільненням зі служби в поліції за період: з 21.09.2019 по 23.12.2019;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції по день фактичного розрахунку за період: з 21.09.2019 по 23.12.2019;

- зобов`язати ГУНП в Луганській області обчислити, нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за чергування в нічний час, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III), за період: з 01.11.2016 по 23.12.2019.

В обґрунтування позову зазначено, що 23.08.2019 ОСОБА_1 на підставі складеного 31.07.2019 рапорта, звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частиною першою статтею 77 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Враховуючи те, що відповідачем у день звільнення позивача не були виплачені всі належні суми грошового забезпечення, 18.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Луганській області із заявою щодо виплати за службу в нічний час. 23.12.2019 на зарплатний картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 1276 гривень 08 копійок.

Із посиланням на положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) позивач вважав, що відповідачем має бути виплачений середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції по день фактичного розрахунку.

Зазначав, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем складає 121 доба. Згідно довідки УФЗБО ГУНП від 23.09.2019 № 787/111/22-2019 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 766 гривень 28 копійок. При множенні зазначеного середньоденного заробітку на кількість днів затримки (766 гривень 28 копійок X 121 добу = 92719.88) середній заробіток за весь час затримки складає 92719 гривень 88 копійок.

Крім того, позивачем із посиланням на положення Закону № 2050-III, Закону України «Про оплату праці» зазначено, що відповідачем у зв`язку із порушенням строків виплати частини заробітної плати, має бути виплачена відповідна компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за чергування у нічний час.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року позовні вимоги задоволенні частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за роботу в нічний час під час здійснення розрахунку у зв`язку зі звільненням зі служби в поліції за період: з 21 вересня 2019 року по 22 грудня 2019 року.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1276 (одна тисяча двісті сімдесят шість) гривень 08 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, які були викладені в позовній заяві та протягом розгляду справи в суді першої інстанції. Апелянт наголошує, що судом першої інстанції не були досліджені всі фактичні обставини справи, не застосовані до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, які, на переконання позивача повинні бути враховані під час розгляд у цього спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 від 29.09.2015 (а.с.11-14).

Відповідно до витягу з наказу від 23.08.2019 № 730 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_1 (0120524), заступника начальника управління - начальника відділу оперативних обліків та супроводження Інтегрованої інформаційно-пошукової системи управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Луганській області за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу), з 23.08.2019, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 24 роки 00 місяців 12 днів, у пільговому обчисленні: 32 роки 00 місяців 08 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 24 роки, встановивши відсоток премії за серпень 2019 року 32,19% (а. с.44).

18.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати довідку обліку несення служби в нічний час за останні три роки, відповідно до форми, встановленої додатком 1, затвердженої наказом МВС України «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260), та здійснити нарахування і виплату грошового забезпечення за службу у нічний час (а.с.84).

30.09.2019 за вихідним реєстраційним номером 4249/111/20-2019 ГУНП в Луганській області надано відповідь на заяву позивача від 18.09.2020 разом із довідкою обліку несення служби у нічний час ОСОБА_1 за останні три роки служби у поліції (а.с.140-143)

23.12.2019 ГУНП в Луганській області на картковий рахунок № НОМЕР_2 проведено виплату позивачу за несення служби у нічний час у розмірі 1276,08 гривень. Вказане підтверджується випискою по картковому рахунку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_2 (а.с.85), розрахунковим листом за грудень 2019 року (а с.145, зв.бік а.с.145), зведеною відомістю для зарахування на карткові рахунки співробітникам ГУНП у Луганській області (а.с.138) та платіжним дорученням від 21.12.2019 № 5788 (а.с.137).

Відтак, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем проведено виплату позивачу за службу у нічний час 23.12.2019.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.

Спершу слід зазначити, що суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача в частині відмови в задоволенні позовних вимог, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволених позовних вимог.

Частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої, другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 988 визначено обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Відповідно до статті 94 Закону № 580-VIII та Постанови № 988 з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських був затверджений Порядок № 260.

Пунктом 11 Розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Відповідно до п. 11 Розділу ІІ Порядку № 260, поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні.

Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції.

Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов.

Поліцейським, що залучалися до служби в нічний час, виплата доплати за службу в нічний час за минулий місяць здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Таким чином, у даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Суд вважає за необхідне зазначити, що непоширення норм Кодексів законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейського (зокрема, затримку виплати доплати за службу у нічний час) не врегульовано положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані КЗпП, тому застосуванню підлягає трудове законодавство - КЗпП.

Відтак посилання представника відповідача на те, що до вказана категорія спору не застосовуються положення КЗпП, судом не приймаються до уваги, оскільки відповідачем при звільненні позивачу не було виплачено належні суми доплати за службу у нічний час, які входять до складу грошового забезпечення поліцейського та служба у поліції відповідно до положень Закону № 580-VIII, статті 4 КАС України відноситься до публічної служби, тому даний спір має розглядатися саме з урахуванням положень КЗпП України.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15.

Оскільки відповідачем проведено виплату позивачу за службу у нічний час не у день звільнення, а лише 23.12.2019, чим допустив протиправну бездіяльність та порушив права позивача, у зв`язку суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за роботу в нічний час під час здійснення розрахунку у зв`язку зі звільненням зі служби в поліції.

При цьому, враховуючи проведення остаточної виплати відповідачем позивачу вказаної вище доплати 23.12.2019, в наявності підстави для визнання протиправної бездіяльності ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за роботу в нічний час під час здійснення розрахунку у зв`язку зі звільненням зі служби в поліції за період: з 21.09.2019 по 22.12.2019.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУНП в Луганській області провести нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції по день фактичного розрахунку за період: з 21.09.2019 по 23.12.2019.

Статтею 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Статтею 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними працівникові при звільненні сум" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15 сформулював правовий висновок, згідно якого не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносин, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, однак жодного разу не знаходило підстав для такого відступу (справи № 821/1083/17, № 810/451/17).

Враховуючи вище викладене, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду України при розгляді даної справи.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, лише 23.12.2019 відповідач здійснив виплату позивачу доплати за службу у нічний час у розмірі 1276,08 гривень.

Отже, в наявності правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП.

Позивачем самостійно у позовній заяві наведений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 92 719,88 гривень (746,28 гривень х 121 день).

Вирішуючи питання щодо встановлення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, слід враховувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Так, застосовуючи у цій справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно врахувати наступні обставини.

Судами встановлено, що з позовом про стягнення з відповідача доплати за службу у нічний час позивач до суду не звертався. Виплата була здійснена добровільно відповідачем після звернення позивача із заявою про нарахування та виплату належної суми за час служби у нічний час.

Розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 доплати за служу у нічний час становить 1276,08 гривень, що становить приблизно 1,3 % від заявленого позивачем розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, беручи до уваги ті обставини, що між позивачем та відповідачем, починаючи з вересня 2019 року існував спір з приводу виплати позивачу доплати за службу у нічний час, яка не була виплачена позивачу на час звільнення, та не звернення позивача до суду з позовом щодо стягнення вказаної доплати, зважаючи на співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених позивачем до стягнення суми, яка у відсотковому співвідношенні між розміром несвоєчасно виплачених сум та розміром розрахованого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні становить лише 1,3 %, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення на його користь сум, які дорівнюють сумі виплаченій відповідачем у вигляді доплати за службу у нічний час.

Таким чином, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1276,08 гривень.

Визначений місцевим судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, та застосовуючи критерії розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково з самостійним визначенням розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУНП в Луганській області обчислити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за чергування в нічний час, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період: з 01.11.2016 по 23.12.2019.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, місцевий суд зазначив наступне.

Відповідно до положень статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

З аналізу наведеної норми слідує, що вказана компенсація виплачується у разі нарахованих, але не виплачених доходів у разі затримки більш ніж на один календарний місяць. Тобто, відповідна компенсація виплачується саме у разі нарахованих але не виплачених доходів.

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що доплата за службу в нічний час була нарахована та виплачена позивачу у грудні 2019, відтак відсутні підстави для зобов`язання відповідача обчислити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за чергування в нічний час, відповідно до Закону № 2050-III, оскільки відповідна компенсація виплачується саме у разі нарахованих але не виплачених доходів.

Вказаний висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а та у постанові від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а.

Однак, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Так, у справах, на які зробив посилання суд першої інстанції, відповідні виплати позивачам не були ані нараховані, ані виплачені.

В той же час, в нинішній справі позивачеві були і нараховані, і виплачені відповідні кошти.

Відповідно до положень статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно положень статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення (частина друга статті 2 Закону №2050-III), складовою якого є також і виплати за роботу (службу) у нічний час.

Статтею 3 Закону №2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно положень статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.

Отже, у зв`язку із несвоєчасною виплатою доходу, позивач набув право на його компенсацію, тому його вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 360/743/20 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області (, місцезнаходження юридичної особи: Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Вілєсова, будинок,1) обчислити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Кам`янобрідським РВ УМВС України в Луганській області 19 січня 2004 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за чергування в нічний час, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III), за період: з 01.11.2016 по 23.12.2019.

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 360/743/20 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 29 вересня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. В. Гайдар

І. В. Геращенко