Справа № 240/471/20
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/471/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Наталія Миколаївна

Суддя-доповідач - Кузьменко Л.В.

29 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Франовської К.С. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року (рішення ухвалене суддею Майстренко Н.М. 30 березня 2020 року в м. Житомир в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати їй при її звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити на її користь грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі 77628,32 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що при звільненні їй було виплачено заробітну плату за відпрацьований час у серпні 2019 року та одноразову грошову допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" у загальній сумі 41780 грн. 95 коп. Отримавши зазначену виплату, нею було виявлено, що при звільненні їй Апарат Верховної Ради України всупереч вимогам ч. 1 ст. 47, ст. 83, ст. 116 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки", ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та Положенню про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР, не виплатив грошову компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 при її звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Апарат Верховної Ради України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовують тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема, апелянт зазначає, що постановою Верховної Ради України «Про структуру апарату Верховної Ради України» від 20 квітня 2000 року №1678-ІІІ встановлено граничну чисельність кількості штатних одиниць та затверджено чітку структуру Апарату Верховної Ради України, однак серед такого переліку відсутні посади помічників-консультантів народних депутатів України. Тобто, на думку відповідача, Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем для останніх, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, тощо.

Апелянт зазначає, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, проте, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені. Звертає увагу на те, що Апарат Верховної Ради України не має права брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, доводи наведені в відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 за строковим трудовим договором на постійній основі з 08.12.2014 по 29.08.2019.

У зв`язку з достроковим припиненням повноважень Верховної Ради України VIII скликання, 29.08.2019 її було звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 згідно з розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 №1305-к.

Позивач у позовній заяві зазначила, що при звільненні їй було виплачено заробітну плату за відпрацьований час у серпні 2019 року та одноразову грошову допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" у загальній сумі 41780 грн. 95 коп. Отримавши зазначену виплату, позивачем було виявлено, що при її звільненні Апаратом Верховної Ради України не було проведено виплату грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки.

На запит ОСОБА_1 від 12.12.2019 керівник апарату Верховної Ради України листом від 19.12.2019 №20-24/3769 повідомив, що кількість календарних днів невикористаної щорічної відпустки на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 за період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 складає 112 календарних днів. Також повідомив, що відповідно до статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та статті 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР, народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Відповідно до довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України від 13.01.2020 №9-1-15/37 ОСОБА_1 у період з 08.12.2014 по 29.08.2019 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 . Відповідно до Закону України "Про статус народного депутата України" всі виплати помічникам-консультантам виплачуються у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників - консультантів. У зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 компенсація за невикористану відпустку ОСОБА_1 не виплачувалась.

Не погоджуючись із такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду із зазначеним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація за невикористану відпустку є виплатою, яка гарантується законодавством та яка мала бути здійснена відповідачем на користь позивача, однак такий обов`язок Апарату ВР України виконаний не був, а також з того, що відсутність економії фонду оплати праці не надає відповідачу достатніх підстав для невиконання вказаного обов`язку і з відсутності підстав для задоволення позовних вимог в обсязі, заявленому позивачем.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про відпустки" встановлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України .

Згідно з ч. 3 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до ч. 6 ст. 34 "Про статус народного депутата України" у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Згідно з положеннями ст.ст. 21-49 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з ч. 7 ст. 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення), помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина 8 ст. 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Згідно ч. 1 ст. 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 була зарахована на посаду помічника - консультанта народного депутата розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України з поширенням на неї дії Закону України «Про державну службу» та з присвоєнням рангу державного службовця, а тому адміністративний позов обґрунтовано заявлено до відповідача.

Документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та народним депутатом України VIIІ скликання ОСОБА_4 здійснював Апарат Верховної Ради України. Нарахування заробітної плати відбувалося з моменту постановлення Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №8037 від 12 грудня 2014 року, яким позивач ОСОБА_1 була зарахована на посаду помічника-консультанта. Рішення про звільнення позивача та про нарахування та виплату належних позивачу при звільненні сум також, відповідно, приймалось відповідачем.

За таких обставини, колегія суддів вважає, що позивач перебував у трудових стосунках саме з відповідачем, а не з народним депутатом України VIIІ скликання ОСОБА_4 , а протилежні доводи представника відповідача є безпідставними.

Як уже встановлено судом першої інстанції, відповідно до листа від 19.12.2019 №20-24/3769 керівника Апарату Верховної Ради України кількість календарних днів невикористаної щорічної відпустки на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_2 за період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 складає 112 календарних днів.

Відповідно до листа Управління справами апарату Верховної Ради України від 11.02.2020 зазначено, що заробітна плата за серпень 2019 року та грошова допомога помічнику - консультанту народного депутата України ОСОБА_1 була нарахована та виплачена в касі Управління справами Верховної Ради України у розмірі 33633,67 грн. Також зазначено, що здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за невикористану відпустку не вбачається можливим.

Отже, позивачу не була виплачена компенсація за дні невикористаної щорічної основної відпустки.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані 112 днів основної щорічної відпустки, а тому позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за 112 календарних днів невикористаних щорічних відпусток є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, частиною першою зазначеної статті визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду №4-рп/2012 від 22.02.2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з ним повного розрахунку під час звільнення, є порушенням майнових прав та інтересів позивача на отримання всіх сум, що належать йому від роботодавця, та підлягають до задоволення в судовому порядку .

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 29 вересня 2020 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Франовська К.С. Совгира Д. І.