Справа № 640/19939/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 20 травня 2019 року № та № .

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю їх прийняття з огляду на необґрунтованість висновків контролюючого органу про збільшення податкового зобов`язання по сплаті ввізного мита за митною декларацією від 12.07.2018 № UA204010/2018/212396 та, як наслідок, встановлення порушення п. 190.1 ст. 190 Податкового кодексу України, в зв`язку з чим донараховано суму з податку на додану вартість із ввезених на територію України товарів. Позивач вказує, що під час процедури митного оформлення ним задекларовано митну вартість транспортного засобу і сплачено суми митних платежів на підставі первинних реєстраційних документів та інвойсу, а документи, отримані від уповноважених органів іноземних держав, якими керувався податковий орган, не можуть свідчити про порушення ним митних правил при декларуванні імпортованого транспортного засобу в Україні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що документи, отримані від уповноважених органів Німеччини та документи, подані позивачем в підтвердження митної вартості товару, містять розбіжності, які викликають сумнів у достовірності наданої позивачем інформації, що вказує на зловживання з його боку під час проходження митних процедур.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неналежності доказів, які були покладені в основу акту перевірки, яким зафіксоване інкриміноване йому податкове правопорушення. Так, на думку позивача, наведені документи повинні бути виключені з числа доказів з огляду на те, що по-перше, вони викладені на іноземній мові та відповідачем не забезпечено їх перекладу на українську мову, а по-друге, зміст таких документів, сам по собі, не може свідчити про наявність порушення митних правил, оскільки такі не містять беззаперечних доказів, що саме при декларуванні товару на митній території України, а не на території Німеччини мало місце подання неправдивих документів. При цьому, під час митного оформлення, у митниці не виникло сумнівів у дійсності вказаної вартості транспортного засобу, рішення про коригування митної вартості не приймалось.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що в період з 08.04.2019 по 12.04.2019 фахівцями відповідача було проведено документальну невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи щодо правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів за митною декларацією від 12.07.2018 №UА204010/2018/212396, результати якої оформлені актом від 19.04.2019 №892/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 .

Проведено перевіркою виявлено ряд порушень, а саме:

- вимог частини 1 статті 257, пункту 2 частини 2 статті 52 Митного кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за митною декларацією від 12.07.2018 №UA204010/2018/212396 на загальну суму 29 254, 31 грн;

- вимог пункт 190.1 статті 190 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по податку на додану вартість за митною декларацією від 12.07.2018 №UА204010/2018/212396 на загальну суму 64 359, 48 грн.

Висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що за наслідком порівняння даних, отриманих від митних органів Німеччини з відповідними даними, що зазначені у митній декларації від 12.07.2018 №UA204010/2018/212396 та документах, на підставі яких здійснено митне оформлення транспортного засобу «BMW» (VIN НОМЕР_2 ) на митній території України встановлено, що відомості країни призначення та походження, найменування, серійний номер (VIN-код), свідоцтво про реєстрацію та характеристики співпадають, проте, виявлено розбіжності щодо вартості транспортного засобу, що впливає на суму митних платежів.

За результатами розгляду заперечень позивача на висновки акту перевірки, контролюючим органом прийнято рішення від 15.05.2019 № 60856/Д/26-15-42-03-27, відповідно до якого висновки акту перевірки визнано такими, що відповідають дійсності.

На підставі висновків акту перевірки, Головним управлінням ДФС у м. Києві 20 травня 2019 року прийняті податкові повідомлення-рішенні:

№ , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із ввезених на територію України товарів на загальну суму 80 449, 35 грн, у тому числі за основним платежем 64 359, 48 грн та за штрафними санкціями 16 089, 87 грн;

№ , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ввізного мита на товари, що ввозяться, на загальну суму 36 567, 89 грн, в тому числі за основним платежем 29 254, 31 грн та за штрафними санкціями 7 313, 58 грн.

Позивач скористався правом на їх адміністративне оскарження, проте рішенням Державної фіскальної служби України № 6704/Д/99-99-11-06-03-25 від 09.08.2019 податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга - без задоволення.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду, що діяв правомірно, а наведені позивачем докази та пояснення не доводять їх переконливості, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу України (далі - МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з частиною першою статті 50 МК України відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів; застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; ведення митної статистики; розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Відповідно до частини першої статті 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Відповідно до частини першої статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Згідно з пунктом 2 частини восьмої статті 257 МК України митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться такі відомості, у тому числі у вигляді кодів: відомості про декларанта, уповноважену особу, яка склала декларацію, відправника, одержувача, перевізника товарів і сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або іншого документа, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту), а в разі якщо зовнішньоекономічний договір (контракт) укладено на підставі посередницького договору, - також про іншу, крім сторони зовнішньоекономічного договору (контракту), сторону такого посередницького договору.

Відповідно до частини восьмої статті 264 МК України з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Згідно з частиною тринадцятою статті 264 МК України документи, відомості про які зазначені в митній декларації, повинні зберігатися декларантом або уповноваженою ним особою протягом не менше ніж 1095 днів. Декларант та уповноважена ним особа несуть установлену цим Кодексом та іншими законами України відповідальність за подання недостовірних відомостей, внесених ними до митної декларації, за знищення або втрату документів, відомості про які зазначені в митній декларації, до закінчення строку зберігання, передбаченого цією частиною.

Пунктом 4 частини 5 статті 54 МК України передбачено, що орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску.

Частинами першою та другою статті 303 МК України визначено, що у разі несплати або неповної сплати митних платежів у встановлений строк такі платежі стягуються в порядку та строки, визначені Податковим кодексом України. Належні до сплати суми митних платежів стягуються з осіб, відповідальних за їх сплату.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 345 МК України органи доходів і зборів мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення документальних виїзних (планових або позапланових) та документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи щодо правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Згідно з частиною першою статті 351 МК України предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.

Пунктом 2 частини другої статті 351 МК України документальна невиїзна перевірка проводиться у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих органу доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 9 статті 351 МК України оформлення результатів невиїзної документальної перевірки здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом.

Такий порядок визначений у частині шостій статті 345 МК України, відповідно до якої результати перевірки оформлюються актом (довідкою) та є підставою для самостійного визначення органом доходів і зборів суми податкового зобов`язання підприємства щодо сплати митних платежів, застосування заходів, передбачених законами України.

Отже, МК покладає на декларанта або на особу, уповноважену на декларування від імені декларанта, у повному обсязі відповідальність за вчинення порушення митних правил, які відповідно до частини першої статті 67 МК України є адміністративними правопорушеннями, до яких належить, зокрема і заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей, необхідних для визначення митної вартості товару (стаття 485 МК). Відповідно, відповідальність за подання недостовірних відомостей, внесених декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів до митної декларації, яка покладена в повному обсязі статтею 264 МК України на декларанта або уповноважену ним особу, є відповідальністю за адміністративне правопорушення, яка передбачає накладення на цих суб`єктів адміністративного стягнення.

При цьому, згідно з пунктом 2 частини другої статті 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

У разі виявлення контролюючим органом унаслідок документальної невиїзної перевірки своєчасності достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України заниження податкових зобов`язань, заявлених у митних деклараціях, контролюючий орган зобов`язаний визначити суму грошових зобов`язань платнику податків, який згідно з частиною другою статті 293 МК України визначений особою, на яку покладається обов`язок із сплати донарахованих митних платежів - податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки, є відповідний платник податків.

Проаналізувавши вищезазначені положення митного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку про те, що декларант, здійснюючи ввіз на митну територію України товарів або транспортних засобів, з моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації несе повну відповідальність за достовірність відомостей в ній, в тому числі щодо достовірності митної вартості.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковими правопорушеннями, серед іншого, є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з абзацом 3 пункту 180.1 статті 180 розділу V «Податок на додану вартість» ПК України для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також: особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством; особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.

Згідно із статтею 352 МК України посадовими особами органів доходів і зборів під час проведення перевірок можуть бути використані: 1) документи, визначені цим Кодексом; 2) податкова інформація; 3) експертні висновки; 4) судові рішення; 5) отримані від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни походження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони чи вивезення (пересилання) за межі митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення; 6) інші матеріали, отримані в порядку та спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами України.

Частиною 6 статті 345 цього ж Кодексу визначено, що результати перевірки оформлюються актом (довідкою) та є підставою для самостійного визначення органом доходів і зборів суми податкового зобов`язання підприємства щодо сплати митних платежів.

Згідно із підпунктом 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

Відповідно до пункту 54.4 статті 54 ПК України у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

Згідно з п. 54.3 ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо:

платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих (у тому числі призупинених) ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством;

дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках;

згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган;

дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом;

результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

За встановленими обставинами справи ОСОБА_1 на підставі митної декларації від 12.07.2018 №UA204010/2018/212396 було ввезено товар - легковий автомобіль: марка - BMW, модель 520D - 1 шт., кузов № НОМЕР_2 , календарний рік виготовлення - 2017, модельний рік виготовлення - 2017, колір - білий, тип двигуна - дизельний, номер двигуна - не визначено, об`єм двигуна 1995 см3, потужність дизельного двигуна - 140 кВт, тип кузова - седан, призначений для перевезення пасажирів, категорія - МІ, колісна формула 4x2, бувший у використанні, кількість місць включаючи місце водія - 5, екологічний клас - EURO-6, виробник «Bayerische Motoren Werke AG» (DE), торговельна марка - «BMW». Код товару згідно УКТ ЗЕД 8703 32 90 10.

До товару застосовано ставку ввізного мита у розмірі 10%, акцизний збір на транспортні засоби з двигуном внутрішнього згоряння із запалюванням від стиснення (дизелем або напівдизелем) у розмірі 0,327 євро за 1 см3 та податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання у розмірі 20%. Фактурна вартість - 20 840,00 євро. Митна вартість - 741 742,18 гривень.

Під час перевірки відповідачем взято до уваги лист Рівненської митниці ДФС від 01.02.2019 № 978/36/17-70-20-03 щодо одержаних матеріалів від митних органів Німеччини (лист уповноваженого органу Німеччини від 08.10.2018 б/н з додатками) стосовно надання адміністративної допомоги у підтверджені факту ввезення на митну територію України та митного оформлення транспортного засобу «BMW» (VIN НОМЕР_2 ), що надійшов до Рівненської митниці ДФС листом ДФС України від 28.12.2018 № 40660/7/99-99-20-02-01-17.

Відповідачем за результатами порівняння даних отриманих від митних органів Німеччини з відповідними даними, що зазначені у митній декларації від 12.07.2018 №UA204010/2018/212396 та документах, на підставі яких здійснено митне оформлення транспортного засобу «BMW» (VIN НОМЕР_2 ) на митній території України встановлено, що відомості країни призначення та походження, найменування, серійний номер (VIN-код), свідоцтво про реєстрацію та характеристики співпадають, проте, виявлено розбіжності щодо вартості транспортного засобу.

Так, митними органами Німеччини надано копію експортної митної декларації 18DE33E3 та рахунок-фактуру (інвойс) від 04.07.2018 № 18А00186 на підставі яких було здійснено експорт транспортного засобу «BMW» (VIN НОМЕР_2 ). Серед іншого в поданих документах містились платіжні документи, зокрема банківські виписки, згідно яких ОСОБА_1 було придбано зазначений транспортний засіб за 33 605, 04 Євро, з яких відраховано податок на додану вартість у (19%) у сумі 6 384, 96 грн.

В той же час, згідно інформації, яка міститься у митній декларації від 12.07.2018 №UA204010/2018/212396 та документів наданих ОСОБА_1 до митного оформлення, на підставі яких здійснено митне оформлення товарів на митній території України, вартість транспортного засобу складає 20 840,00 Євро. Така вартість визначена на підставі рахунку-фактури (інвойса) від того ж продавця із тими ж реквізитами, але з відмінною ціною.

Позивач, як в суді першої інстанції так і під час апеляційного перегляду заперечує проти використання в якості доказів таких документів, про що заявляє клопотання в якому просить такі виключити з числа доказів або витребувати їх оригінали.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 180 КАС України, якщо доданий до справи або наданий суду учасником справи для ознайомлення документ або інший доказ викликає обґрунтований сумнів у його достовірності, учасник справи може просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або вимагати проведення експертизи.

Посилання позивача щодо неможливості дослідження цих документів з огляду на те, що вони викладені німецькою мовою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вимоги щодо мови не можуть розповсюджуватись на документи, що надходять з іноземних держав.

Позивачем не доведено в чому полягає обґрунтований сумнів у їх достовірності, натомість подані документи засвідчені повноважним представником відповідача та не містять слідів підробки.

За таких обставин у задоволенні колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотань позивача про витребування оригіналів документів, доданих відповідачем до відзиву на позовну заяву а також у виключені цих документів з числа доказів.

Наведені позивачем доводи не спростовують належності цих доказів в підтвердження вчиненого податкового правопорушення, зокрема, позивачем не доведено, що сума в наданому ним інвойсі була дійсно сплачена. Належним доказом в цьому випадку були б банківські платіжні документи про переказ 20 840, 00 Євро, або, у випадку розрахунку готівкою, розписка продавця про отримання коштів.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до посилань апелянта про ймовірне подання неправдивих відомостей відправником при експорті товару з Німеччини, оскільки експортні митні документи свідчать не тільки про заявлення вищої ціни товару, а й про фактичну сплату цих коштів.

Враховуючи вищезазначене можна дійти висновку, що позивач діяв з умислом на приховування достовірної інформації про митну вартість товару, з метою заниження його митної вартості та, як наслідок, зменшенням сум мита і податку на додану вартість, реалізував свій умисел шляхом подання неповних та недостовірних відомостей щодо митної вартості товару і це призвело до сплати мита та податку на додану вартість у неповному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя Л.В. Губська

Судді О.В. Епель

А.Г. Степанюк