Справа № 520/2811/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Спірідонов М.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 р. Справа № 520/2811/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020, по справі № 520/2811/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-111 від 12.07.2001); встановити ОСОБА_1 на 21.02.2020 (на день звернення для призначення пенсії за вислугу років) загальний трудовий стаж за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) 23 роки 0 місяців 20 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурора 18 років 04 місяці 17 днів; скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №724 від 21.02.2020 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001); зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з дня звернення з 21.02.2020 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-111 від 12.07.2001), виходячи із розрахунку в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, обчисленого відповідно до довідки Прокуратури міста Києва № 18/34 від 10.02.2020, за 60 календарних місяців роботи, без обмеження максимального розміру пенсії та забезпечити виплату пенсії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-111 від 12.07.2001).

Встановлено ОСОБА_1 на 21.02.2020 (на день звернення для призначення пенсії за вислугу років) загальний трудовий стаж за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) 23 роки 0 місяців 20 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурора 18 років 04 місяці 17 днів.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 724 від 21.02.2020 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 , з дня звернення, тобто з 21.02.2020, пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-111 від 12.07.2001), виходячи із розрахунку в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, обчисленого відповідно до довідки Прокуратури міста Києва № 18/34 від 10.02.2020, за 60 календарних місяців роботи, без обмеження максимального розміру пенсії.

Не погодившись із таким рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, апелянт зазначив, що на момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику органів прокуратури, чинним був Закон України "Про прокуратуру" в редакції від 14.10.2014 №1697-VІІ, відповідно до якого позивач права на призначення пенсії із урахуванням її вислуги років не набула.

Позивач, надавши відзив на апеляційну скаргу, вказала, що на початок проходження служби в органах прокуратури діяв Закон України "Про прокуратуру" № 1789-XII, що надавав позивачці можливості виходу на пенсію за вислугу років при наявності стажу 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, з огляду на що позивач мала певні легітимні очікування. При цьому, положеннями ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" в редакції від 14.10.2014 № 1697-VІІ звужується зміст та обсяг її соціальних гарантій як працівника прокуратури.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, 21.02.2020 ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції закону від 12.07.2001 року № 2663-11).

Рішенням Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 724 від 21.02.2020 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років: з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 06 місяців. Оскільки, загальний стаж роботи ОСОБА_1 на час звернення з заявою про призначення пенсії становить 22 року 0 місяців 01 день, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 11 років 05 місяців 25 днів, правові підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" відсутні.

Окремо зазначено, що ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) втратила чинність.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання для отримання права на пенсію за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII (в редакції 12.07.2001) та були звужені ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру».

Так, до 15.07.2015 умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників визначалися Законом України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, відповідно до ст. 50-1 якого прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Втім, на час звернення ОСОБА_1 до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою щодо призначенням пенсії діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до ч. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII положення Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів, визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону № 1697-VII незалежність прокурора забезпечується належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Статтею 86 зазначеного Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Отже, спірні правовідносини врегульовані саме положеннями Закону України «Про прокуратуру» в редакції № 1697-VII від 14.10.2014.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 у справі № 750/8739/16-а, від 11.06.2020 у справі № 265/2627/17.

У ході судового розгляду встановлено, що вимоги позивача стосуються призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, яка діяла до 01.10.2011, відповідно до якої пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Відповідно до даних трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 :

- з 01.09.1994 по 30.06.1999 навчалась у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого;

- з 01.07.1999 працювала у Прокуратурі міста Києва:

- з 01.07.1999 виконуюча обов`язки прокурора відділу підтримання державного звинувачення;

- з 18.07.1999 прокурор відділу підтримання державного звинувачення;

- з 14.01.2002 старший прокурор відділу роботи з кадрами;

- з 23.05.2011 переведена на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва на час відпустки ОСОБА_2 по вагітності та пологах з посади старшого прокурора відділу;

- з 12.07.2011 переведена на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з посади старшого прокурора відділу;

- з 30.08.2011 переведена на посаду старшого прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва на час відпустки ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з посади старшого прокурора відділу;

- з 26.12.2011 переведена на посаду заступника начальника відділу роботи з кадрами з посади старшого прокурора цього відділу;

- з 10.05.2016 призначена начальником відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва.

Крім того, відповідно до наказу прокурора міста Києва від 28.08.2002 прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва ОСОБА_1 надавалась відпустка для догляду за дитиною з 13.09.2002 по 10.05.2005 (а.с. 52).

В подальшому згідно з наказом прокурора міста Києва № 2040 від 01.12.2004 ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків на посаді старшого прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва з 01.12.2004 у зв`язку із виходом з відпустки по догляду за дитиною (а.с. 53).

Таким чином, із матеріалів справи встановлено, що станом на 30.09.2011 у ОСОБА_1 був відсутній стаж роботи 20 років, як підстава для виникнення права на призначення пенсії згідно зі ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру» у редакції, яка діяла до 01.10.2011.

Крім того, станом на дату звернення до пенсійного органу 21.02.2020 у позивача відсутній стаж роботи 24 роки, що свідчить про відсутність підстав для виникнення права на призначення пенсії відповідно ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

Враховуючи, що позивач у період дії ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-XII не набула права на призначення пенсії, є необґрунтованими посилання на звуження змісту та обсягу її права, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку щодо правомірності відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у призначенні позивачу пенсії на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-XII, у зв`язку з чим оскаржуване рішення відповідача № 724 від 21.02.2020 є законним та скасуванню не підлягає.

Стосовно посилань позивача на невірний обрахунок пенсійним органом стажу роботи колегія суддів зазначає, що встановлення даного факту не є визначальним у спірних правовідносинах, оскільки відмова у призначенні пенсії мотивована втратою чинності ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001), відповідно до якої позивач просила призначити пенсію за вислугу років.

Щодо наявності, на думку позивача, обґрунтованих очікувань на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

При цьому, колегія суддів застосовує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), відповідно до якої законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічного правового висновку дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011.

На підставі викладеного колегія суддів вказує, що внаслідок неврахування зазначених вище обставин суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 317 КАС України з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 по справі № 520/2811/2020 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов