Справа № 640/24037/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 року м. Київ № 640/24037/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9,Київ,01001, ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А,,Київ 152,02152, )

про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 (далі- позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач 2), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 478 від 07.08.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 192-19 від 11.11.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання його та його неповнолітнього сина ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування свої позовних вимог, позивач зазначає, що рішення відповідачів про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист являються протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки відмову було вмотивовано очевидною необґрунтованістю поданої заяви, а саме відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо мене смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Державною міграційною службою України до суду подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує на те, позивач намагався створити собі сприятливі умови для обґрунтування власних тверджень шляхом надання вигаданої та нічим не підтвердженої інформації.

Також зазначає, що позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

Крім того, відповідач вказав на те що, з опрацьованої інформації не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країну громадянської належності.

Від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області відзив до суду не надходив.

У відповіді на відзив Державної міграційної служби України, позивач зазначає, що відповідач 1 неправильно застосовує стандарти доказування, що призвело до неправильної оцінки доводів заявника і як результат - прийняття необґрунтованого рішення.

Також вказує на те, що відповідачами не аналізується інформація про країну походження, надана позивачем під час оскарження рішення міграційної служби.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в місті Ербіль, Ірак, за національністю курд, віросповідання - іслам (суніт), громадянин Іраку, вдівець. З документів, що посвідчують особу, має національний паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 строком до 24.08.2020. Прибув до України 21.10.2018, авіасполученням, легально. Має неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інтереси якого представляє.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ( далі - заява) позивач звернувся 18.07.2019 до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області. Основною причиною звернення за захистом зазначає те, що у разі повернення до Іраку його життю загрожує небезпека від особи, з яким він мав конфлікт під час виконання своїх службових обов`язків.

Як вбачається із заяви та співбесіди позивач повідомив, що працював у ДАІ іінспектором та те що, під час виконання своїх службових обов`язків він помітив автомобіль, який порушував правила дорожнього руху та записав його номерні знаки. Після цього, автомобіль з водієм повернувся та під`їхав до нього. Водій запитав у ппозивача навіщо він записав номерні знаки його автомобіля та чи знає він його, на що позивач відповів, що не знає Тоді водій наказав особам, які знаходилися з ним у автомобілі, пояснити ппозивачу хто він такий. Зі слів позивача останні побили його на очах у його напарників. Позивач вказав, що конфлікт мав з людиною на ім`я ОСОБА_3 .

Шукач захисту розповів про цю ситуацію своєму начальнику, але той не зміг йому допомогти. Саме після спроби начальника владнати конфлікт з ОСОБА_3 , позивач почав отримувати від нього погрози і був змушений покинути країну постійного проживання.

Із матеріалів справи особової справи вбачається, що маршрут позивача був побудований контрабандистом, з яким він домовився ще в Іраку і заплатив йому 14000 доларів. Країною призначення заявника була Німеччина, але контрабандист повідомив, що спочатку необхідно прилетіти до України, а потім вже він зможе потрапити до Німеччини автомобілем.

20.10.2018 року позивач разом із сином виїхав з Іраку літаком до України, транзитом через Туреччину, де затримався 5 годин.

21.10.2019 року позивач прибув в Україну легально, літаком у місто Київ. Після прибуття в Україну контрабандист забрав у нього паспорт для того, щоб підготувати документи для виїзду до Німеччини. Під час очікування шукач захисту, разом зі своїм сином, проживали урізних орендованих квартирах у м. Київ та Львів. Зі слів ОСОБА_1 , він чекав виїзд до січня 2019 року, однак контрабандист завжди казав чекати і не віддав йому паспорт, вимагаючи від нього ще 5000 доларів. Заявник не зміг надати йому таку суму, у зв`язку з чим контрабандист забрав його паспорт і більше не виходив на зв`язок.

18.07.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача 2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований довідкою про звернення за захистом №010493.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області 07.08.2019р за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пункту 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

16.08.2019 року позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України на відмову відповідача 2 у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача 1 №192-19 від 11.11.2019р. зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також 25.11.2019 року за №331 повідомлено позивача про відхилення скарги позивача на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області та про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи зазначені рішення відповідачів безпідставними та протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 4 ч. 1ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з підпункту «в», п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС від 07.09.2011 №649 (зі змінами) за результатами попереднього розгляду заяви уповноважена посадова особа територіального органу ДМС готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення/відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти буле опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач зазначає, що територіальним органом ДМС, не проводився попередній розгляд його заяви, не вірно оцінено обставини справи, інформацію по країні походження та, як наслідок, прийнято не обґрунтоване та незаконне рішення, яке підлягає скасуванню в установленому порядку.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що всі необхідні процедурні дії, передбачені законодавством, проведені територіальним органом ДМС, в установлені строки та в повному обсязі.

Аналіз інформації, наданої позивачем спростовує повідомлені ним побоювання. Відомості, які наводить позивач у ході проведення співбесіди мають численні розбіжності.

У заяві та скарзі позивач повідомив, що працював у ДАІ Інспектором та те що, під час виконання своїх службових обов`язків він помітив автомобіль, який порушував правила дорожнього руху та записав його номерні знаки. Після цього, автомобіль з водієм повернувся та під`їхав до нього. Водій запитав у позивача навіщо він записав номерні знаки його автомобіля та чи знає він його, на що позивач відповів, що не знає Тоді водій наказав особам, які знаходилися з ним у автомобілі, пояснити позивачу хто він такий. Зі слів позивача останні побили його на очах у його напарників.

Однак, під час співбесіди 25.07.2019 позивач зазначив, що зупинив машину через порушення правил дорожнього руху (виїзд на зустрічну смугу). Під час зупинки автомобіля він попросив водія надати документи на машину, паспорт та права, але водій відмовився це робити і запитав позивача чи знає він його, на що позивач повідомив, що ні. В автомобілі, крім водія знаходилися ще дві особи і тоді водії наказав пояснити позивачу хто він такий. Ці люди побили його на очах у його напарників та наголосили, що якщо він залишиться ще на 2-3 тижні у місті Кьой-Сандждак, то вони його вб`ють.

У своїй заяві Позивач не зазначив ім`я водія, якого зупинив, під час проведення співбесіди спочатку стверджував, що не знає ім`я водія, але після уточнюючих запитань позивач змінив свої твердження та повідомив ім`я водія - ОСОБА_3 .

Також, Позивач повідомив, що намагався вирішити питання з ОСОБА_3 через свого керівника та знайомого свого батька, однак жоден з них не зміг йому допомогти, посилаючись на те, що ОСОБА_3 займає високе соціальне становище.

Відповідачами доводи заявника прийняті як неправдоподібні та непідтверджені жодним належним доказом.

Водночас, ДМС проаналізувало актуальну ситуацію в Іракському Курдистані, відкритих джерел, говориться, що ситуація в області безпеки в регіоні Курдистана і Іраку сильно відрізняється від решти частини Ірака. Не один військовий не був вбитий в даному регіоні починаючи з 2003 року. Офіційна регіональна охорона, сили Пешмерги, мають високу підготовку та досвід в питаннях безпеки. Поліцейські працюють в тісній співпраці з Пешмергой для забезпечення комплексного захисту від загроз і допомозі в поліцейських питаннях.

Ураховуючи вищезазначену інформацію про країну походження у суду викликають сумніви щодо існування ситуації, вказаної позивачем, адже поліція та сили безпеки регіону швидко реагують на вказані інциденти у сфері безпеки та працює у тісній співпраці.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, , що під час співбесіди 25.07.2019 позивач повідомив, що домовився з посередником, що треба летіти до Німеччини, проте прибувши до Україну йому набридло чекати перевезення до неї і він звернувся за захистом в Україну.

Так, в рішенні від 13.06.2018 у справі №820/5000/18 Харківський окружний адміністративний суд зазначив, що людина, якій загрожує небезпека не буде вирішувати питання вибору місця проживання, а змушена шукати притулку для найскорішого захисту свого життя, що є втіленням інстинкту самозбереження притаманному кожній людині.

У розумінні п. 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «Біженець» добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод сімейними або іншими причинами особистого характеру.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку визначеному цими Законами.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, побоювання позивача є необґрунтованими та недоведеними, оскільки вбачається логічна непослідовність та невпорядкованість посилань позивача, відсутність будь яких загроз для нього чи його родичів, відсутність документованих підтверджень, тощо.

Звернення Позивача за захистом до ДМС Україні можна розглядати не як особи, яка потребує захисту, а як особи, яка прагне легалізувати своє перебування в Україні. Позивач не зазначив жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства).

Відповідно, суд зазначає, що в обґрунтування позовних вимог позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи позивача, при звернення до органів міграційної служби України не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країну громадянської належності.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадської належності заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначених п. 13 ч.1 статті 1 Закону України«Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю чи свободі особи в країні громадянського походження.

Разом з тим, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували докази щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, протилежного позивачем до суду не надано.

Судом встановлено, що під час співбесіди 25.07.2019 року, позивач зазначив, що не заперечує про те, що співбесіда буде перекладатись з курдської мови на російську мову, а записуватись буде українською мовою, а також, що позивач не заперечує, що перекладачем буде Саба Анвар , протилежного позивачем до суду не надано.

Як вбачається, протокол співбесіди підписувався самим же позивачем, перекладачем Саба Анвар Абдулла та співробітником органу міграційної служби.

Тому, суд не приймає до уваги посилання позивача, що відповідачем 2 не було дотримано права позивача користуватися послугами перекладача.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з приписами ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків.

Суд зазначає, що при прийнятті оскаржуваних рішень суб`єктами владних повноважень було дотримано принцип обґрунтованості.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. 77, 242, 243, 251, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська