Справа № 240/663/20
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Житомир справа № 240/663/20

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Панкеєвої В.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 24.02.2020 просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 № 2380/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ від 08.01.2020 № 1/3;

- зобов`язати відповідача - Ліквідаційну комісію Головного територіального управління юстиції у Житомирській області поновити її на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань з 08.01.2020;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), щодо нездійснення обов`язкового її працевлаштування після звільнення з посади;

- визнати протиправною відмову відповідача - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 22 лютого 2020 року у прийнятті її на державну службу та зобов`язати відповідача - Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), прийняти її на державну службу шляхом видання наказу про призначення на посаду начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький).

- стягнути з Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 08 січня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді;

- відшкодувати моральну шкоду у розмірі 18252, 00 грн.

В обґрунтування позову вказано, що з 08.01.2020 на підставі наказів Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 № 2380/1 та від 08.01.2020 № 1/3 позивач була звільнена з посади заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у зв`язку із ліквідацією організації. Позивач вважає, що в управліннях Міністерства юстиції фактично було проведено реорганізацію, а відтак, Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) повинно було дотриматися процедури звільнення працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України запропонувавши переведення на інші вакантні посади та в обов`язковому порядку врахувати кваліфікацію працівників і положення ст.42 КЗпП України, яка містить перелік переваг на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Власне звільнення вважає незаконним та таким, що порушує її конституційне право на працю, трудові гарантії, як працівника, та цілий ряд норм чинного законодавства і суперечить судовій практиці та висновкам Верховного Суду і Європейського Суду з прав людини, а тому просила позов задовольнити.

Ухвалою від 05.02.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Позивач та його представник в судових засіданнях позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, уточненій позовній заяві від 24.02.2020 (а.с.87-89 т.1) та відповідях на відзиви від 09.03.2020 (а.с.189-202 т.1).

Представник відповідачів в судових засіданнях проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву від 27.02.2020 №9.2/16/2020/3080 (а.с.118-132 т.1) та від 27.02.2020 № 9.2/16/2020/3082 (а.с.134-148 т.1) та запереченнях на відповідь на відзив від 01.04.2020 №9.2/16/2020/136 (а.с.218-226 т.1).

16.09.2020 сторонами подано клопотання про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Протокольною ухвалою суду від 16.09.2020 відбувся перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, головою ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 24.10.2019 ОСОБА_1 вручено попередження про припинення державної служби на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та звільнення із займаної посади не раніше 2 місяців з дня попередження (а.с.30 т.1).

В подальшому наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 2380/1 від 24.12.2019 ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади в зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (а.с.25 т.1).

Наказом №1/3 від 08.01.2020 були внесенні зміни до наказу про звільнення в частині дати звільнення та зазначено, що ОСОБА_1 звільнена з 08.01.2020 (а.с.27 т.1).

Вказані зміни внесено у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача, що підтверджується листком непрацездатності серії АДТ № 431639 від 26.12.2019 (а.с.26 т.1).

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини між сторонами у даній справі щодо порядку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, власником або уповноваженим ним органом у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, регулюються правовими нормами Кодексу законів про працю України, Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIIІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що ліквідація державного органу є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законами, а саме Законом України "Про центральні органи виконавчої влади", де, крім іншого, у статті 5 визначені повноваження Уряду щодо реорганізації та ліквідації центральних органів виконавчої влади, її територіальних підрозділів.

Аналіз наведених обставин справи дозволяє зробити висновок, що спірним у вказаних правовідносинах є встановлення факту наявності правонаступництва після ліквідація Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та як наслідок обов`язку відповідача дотриматись процедури звільнення працівників з наданням права переведення на вакантні посади у новоутвореній організації.

Так, ліквідація Головного територіального управління юстиції у Житомирській області була зумовлена пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції України".

Водночас, відповідно до п.3 цієї ж постанови Кабінету Міністрів України №870 Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) є правонаступником, окрім інших, Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

В зв`язку з цим, суд вважає безпідставними і такими що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства доводи представника відповідачів щодо відсутності правонаступництва при ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та утворення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Як зазначено у частині 1 статті 4 Закону №889-VIII державна служба здійснюється з дотриманням принципу верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави та забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Згідно з статтею 5 Закону №889-VIII, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно зі статтею 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Зазначене свідчить, що процедура вивільнення державних службовців з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу чи його реорганізації, регулюється законодавством про працю, зокрема, Кодексом законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17 (провадження №К/9901/3920/17) і в силу положень частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права для спірних правовідносин в даній справі.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 визначено, що за приписами статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.3 ст.22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" при звільнені роботодавець повинен був дотриматись вимог частини 2 статті 40 та статті 49-2 Кодексу законів про працю України, в частині процедури звільнення працівника, а саме: запропонувати іншу роботу, а також завчасно сповістити виборний орган профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства.

Крім цього, при звільненні ОСОБА_1 не було розглянуто питання її переважного права на залишення на роботі відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України як працівника, який має тривалий безперервний стаж.

На підтвердження тривалого безперервного стажу ОСОБА_1 до матеріалів справи надано копії трудових книжок від 02.01.2003 та від 10.02.2015.

02.01.2003 позивач була призначена на посаду спеціаліста Житомирського районного управління юстиції, після чого працювала в органах юстиції до 08.01.2020.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 06.02.2017 №149/11 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с.42 т.1).

На підтвердження оцінки результатів її службової діяльності та неодноразового заохочення за сумлінне та якісне виконання службових обов`язків позивачем до матеріалів справи надано копії грамот і подяк, що отриманні впродовж проходження служби (а.с.46-54 т.1).

Як доказ підвищення кваліфікації позивачем до матеріалів справи надано копії сертифікатів та свідоцтв про проходження навчання та тренінгів (а.с.55-71 т.1).

Відповідно до висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців категорії "Б" та "В" номенклатури Головного територіального управління юстиції у Житомирській області у 2019 році ОСОБА_1 мала відмінну оцінку результатів службової діяльності (а.с.72 т.1).

Слід звернути увагу, що 24.12.2019 позивач зверталась із заявою до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про призначення її на посаду начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у Житомирській області Управління державної реєстрації Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в порядку переведення (а.с.39 т.1).

За результатами розгляду заяви відповідач листом від 22.01.2020 повідомив, що відповідно до статті 41 Закону України "Про державну службу" питання щодо переведення до іншого державного органу вирішується спільно суб`єктом призначення або керівником державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єктом призначення або керівником державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Тобто обов`язку керівника щодо призначення працівника на посаду шляхом переведення з іншої установи чинним законодавством не передбачено. Виконуючим обов`язки начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) не ініційовано питання щодо її переведення до новоутвореного органу. Також проінформовано, що стаття 42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення на роботі стосуються лише вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (а.с.74 т.1).

Таким чином, при розгляді даного звернення відповідач не врахував, що відповідно до вимог статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Суд також звертає увагу, що відповідачами не надано доказів невідповідності позивача займаній посаді та не наведено критеріїв відбору працівників для переведення на службу в Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Відповідно до вимог Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" гарантується недопущення дискримінації у всіх сферах суспільних відносин, в тому числі на державній службі.

На підтвердження наявності дискримінаційного характеру в діях відповідачів щодо звільнення ОСОБА_1 до матеріалів справи надано:

- штатний розпис Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) на 2019 рік, зі змісту якого встановлено, що за аналогічною посадою ОСОБА_1 в Головному територіальному управлінні юстиції у Житомирській області - заступника начальника управління - начальника відділу рахується 9 штатних одиниць посад (а.с.7-23 т.3);

- штатний розпис Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на 2020 рік передбачає посаду начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у Житомирській області (а.с.6-38 т.2);

- журнали реєстрації заяв з особовому складу за грудень 2019 року відділу організації роботи та розвитку персоналу у Житомирській області Управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), копії наказів з кадрових питань (особового складу) відділу організації роботи та розвитку персоналу у Житомирській області Управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) та витяг з журналу реєстрації наказів з питань кадрової служби та державної служби відділу організації роботи та розвитку персоналу у Житомирській області Управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) та витяг з журналу реєстрації наказів з питань кадрової служби та державної служби Управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, що свідчать про прийом на роботу звільнених працівників Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на відповідні вакантні посади державної служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (а.с.39-93, 119-239 т.2).

Одночасно слід зауважити, що Верховний Суд України ще у постановах від 04.03. 2014 по справі № 21-8а14, від 27.05.2014 по справі № 21-108а14, від 28.10.2014 по справі №21-484а14 сформулював правову позицію, відповідно до якої ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Більш того, відповідно до вимог ч.5 статті 22 Закону N889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до ч.1 ст.42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відповідно до частини 5 статті 22 Закону №889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування наказів Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 № 2380/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та від 08.01.2020 № 1/3 про внесення змін до попереднього наказу.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.05.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадках задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява №31443/96, рішення від 22.06.2004, п.184).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

З огляду на наведене, з метою відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань з 08.01.2020.

Вимога позивача про зобов`язання відповідача - Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) прийняти її на державну службу шляхом видання наказу про призначення на посаду начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) є необгрунтованою та безпідставною, у зв`язку з чим не може бути задоволена судом у обраний позивачем спосіб.

Натомість з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову відповідача - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 22 січня 2020 року у прийнятті ОСОБА_1 на державну службу та зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції повторно розглянути звернення позивача від 24.12.2019 з урахуванням висновків, викладених в судовому рішенні.

З приводу вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідачів у солідарному порядку нанесену моральну шкоду в сумі 18252,00 суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Аналіз наведеної норми законодавства вказує, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

Зважаючи на наведене вище, оцінивши і проаналізувавши надані позивачем пояснення та докази, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідачів їй заподіяно моральну шкоду, а саме позивач не надала належних пояснень та будь-яких доказів того, в чому полягає така шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо стягнення з Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь позивача суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ч.1ст.27 зазначеного Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 вказаного Порядку).

Згідно п.8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 183 робочих дні, що обраховується, починаючи з дня звільнення (08.01.2020) до прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді (29.09.2020).

Зі змісту довідки про доходи № 6.2/38/2020/109 від 11.02.2020, встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача на момент звільнення становить 17436,72 грн, а середньоденна заробітна плата складає 830,32 грн (а.с.26 т.3).

Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток в розмірі 151948,56 грн (183*830,32= 151948,56).

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується у зв`язку з тим, що судовий збір сплачений позивачем за позовну вимогу у задоволенні якої відмовлено.

На підставі п.2-3 ч.1ст.371 КАС України рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2380/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ від 08.01.2020 № 1/3 "Про внесення змін до наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2380/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити з 08.01.2020 ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління державної реєстрації - начальника відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (Майдан Соборний,1, м.Житомир, 10014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.01.2020 по 29.09.2020, в розмірі 151948,56 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), викладене у формі листа від 22.01.2020 №10-24/32/353, щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.12.2019.

Зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (вул.Володимирська,91, м.Хмельницький, 29000, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2019 з урахуванням висновків, викладених у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва