Справа № 640/18286/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 року м. Київ № 640/18286/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області ,

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

у вересні 2019 Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 18.09.2019 № 621 про відмову позивачеві в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем при прийнятті спірного рішення не враховано усі обставини, що мають значення для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме об`єктивних причин у нього побоюватися за своє життя та здоров`я через політичні погляди, оскільки був членом Бенгальської народної партії, документи які це підтверджують були втрачені під час виїзду з країни. Також відповідачем не взято до уваги систематичне порушення прав людини в Народній Республіці Бангладеш, в тому числі репресії щодо членів партії, що підтверджується загальнодоступною інформацією про країну його походження. Через загрозу політичного переслідування, незаконного ув`язнення та систематичне порушення прав людини в країні громадянської приналежності позивач не бажає скористатися захистом цієї країни. Внаслідок прийняття оскаржуваних наказу відповідачем порушено норми як національного, так і міжнародного законодавства, тому вважає рішення відповідача протиправним. З цих підстав вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Відповідач Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області у направленому до суду відзиві на адміністративний позов зазначило, що у ході аналізу повідомлених позивачем фактів встановлено ряд непослідовностей та суперечностей, які впливають на загальну оцінку правдоподібності позивача під час розгляду скарги. Зазначили, що твердження позивача про членство у політичній партії "BNP", його переслідування правоохоронними органами НР Бангладаш є неправдоподібними. Зауважили, що оцінюючи обставини справи позивача, інформацію по країні походження можна дійти висновку, що рівень порушення прав людини у Народній Республіці Бангладеш не досяг рівня, який може порушувати вимоги статті 3 Конвенції. Звернув увагу, що на території Народної Республіки Бангладеш залишились проживати родичі позивача, при цьому останнім не було повідомлено будь-яких відомостей про загрозу їх життю чи свободі через певні порушення прав людини у країні походження. З цих підстав просили в позові відмовити.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

Судом установлено, ОСОБА_1 , є громадянином Народної Республіки Бангладеш, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 Бангладеш , за національністю - бенгалець, за віросповіданням - індуїст.

29 вересня 2019 ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 18.09.2019 № 631 на підставі висновку головного спеціаліста централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції від 10.06.2019 та відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в оформленні документів громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджуючись з відповіддю відповідача звернувся з позовом до адміністративного суду, оскільки вважає, що при розгляді скарги відповідач проявив бездіяльність, яка порушує його особисті права та законні інтереси.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

За визначенням статті 1 Закону України від 08.07.2011 N 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон N 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону N 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649).

Відповідно до пункту 3.1 Правил № 649 у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви.

Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

У разі неписьменності або через фізичні вади, які унеможливлюють складання заяви особисто заявником, на його прохання заява може бути складена іншою особою, про що робиться відповідний запис на заяві;

б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 5);

в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таке ознайомлення здійснюється мовою, яку розуміє заявник або його законний представник.

Проведення зазначених дій фіксується відповідним протоколом ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 6), в якому проставляють власні підписи заявник, його законний представник та перекладач, адвокат, психолог, педагог (за їх наявності);

г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України.

Таке обстеження проводиться у разі наявності в уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС обґрунтованого сумніву щодо заявленого віку особи та оформлюється відповідним направленням на обстеження для встановлення віку (додаток 7).

Особі, яка направляється на обстеження з метою встановлення віку, та її законному представнику роз`яснюються причини для такого обстеження та наслідки відмови у його проходженні. У випадку відмови особи пройти обстеження з метою встановлення віку на заяві та в особовій справі заявника робиться відповідна відмітка.

Відмова особи або її законного представника від проходження обстеження з метою встановлення віку є підставою для розгляду матеріалів особової справи цієї особи як повнолітньої;

ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 8), та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник.

У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, записує за його вказівкою прізвище, ім`я, по батькові та інші про нього дані до встановлення особи, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою (додаток 9);

е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника (додаток 10);

є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи;

ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі;

з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Пунктом 4.1 Правил № 649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до пункту 4.3 Правил № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 4.6 Правил № 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Частиною шостою статті 8 Закону N 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, що відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області виходило з необґрунтованості заяви та відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI.

Надаючи правову оцінку прийнятому рішенню відповідача, суд зазначає наступне.

Так, зі змісту заяви позивача від 29.08.2019 вбачається, що країну свого походження позивач залишив через побоювання стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань, оскільки належав до релігійної меншини індуїзм у країні. Залишив країну через те, що правляча партія погрожувала їм і тому переїхав до України.

Оцінюючи такі доводи позивача посадові особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області дослідили інформацію по країні його походження, встановивши з відкритих джерел, щодо регулювання релігійних питань в Бангладеш , то конституція країни визнає іслам як державну релігію, але підтримує принцип секуляризму. Вона забороняє релігійну дискримінацію і передбачає рівність для всіх релігій. Уряд продовжував надавати вказівки імамам по всій країні щодо змісту їх проповідей у своїх заявлених зусиллях щодо запобігання войовничості та моніторингу мечей за «провокаційними» повідомленнями. У березні 2018 року поліція заверши ла розслідування справи, пов`язаної з убивством у 2016 році 22 осіб, більшість з яких не мусульмани, на хлібозаводі у Дакці та направила їх для притягнення до кримінальної відповідальності.

При цьому відповідачем встановлено, що за інформацією у звіті DFAT, що більшість індусів є етнічно та лінгвістично бенгальськими і фізично не відрізняється від більшості мусульманського населення. Хоча індуїсти живуть по всьому Бангладеш, в тому числі в м. Дакка, на півдні, сході та півночі країни є невелика кількість «Індуїських поясів», де індуїсти становлять до 40 відсотків місцевого населення. Існують виключно індуїські села, хоча більшість сіл релігійно змішані.

Відповідач підсумувавши одержану інформацію, прийшов до висновку, що завник та його родина могли скористатись альтернативою внутрішнього переміщення і спокійно, без жодних проблем проживати у країні громадської належності.

Жодних документальних підтверджень про свою політичну діяльність, фактів переслідування щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи позивач не надав, а також не підтвердив факти переслідування та застосування до нього фізичного насильства.

З відкритих джерел Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області також було встановлено, що на території Бангладеш не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, у зв`язку з чим відсутні вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Бангладеш буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості в силі самого факту перебування на території Бангладеш.

Зі слів позивача відповідачем також встановлено, що до прибуття на територію України він перебував на території третіх безпечних країн - спочатку ОАЕ, а потім - Російської Федерації, у яких за захистом не звертався.

За визначенням пункту 22 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Слід звернути увагу, що 13.11.1992 Російська Федерація приєдналася до Конвенції про статус біженців, прийнятої 28.07.1951 Конференцією повноправних представників з питань статусу біженців і апатридів, що скликана у відповідності до Резолюції 428 (V) Генеральної асамблеї ООН від 14.12.1950 і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, тим самим, взявши на себе зобов`язання щодо дотримання норм даної Конвенції і Протоколу. Крім того, Російська Федерація має національне законодавство, яким врегульовано порядок надання притулку і набуття статусу біженця.

Позивач перебував на території третьої безпечної країни - Російської Федерації 24 дні, де мав змогу звернутись за міжнародним захистом, проте цього останнім зроблено не було.

При цьому, надані позивачем під час співбесіди пояснення щодо не звернення за захистом у третій безпечній країні лише додатково свідчать про необхідність легалізації останнього на території України.

Крім того, судом встановлено, що на території Бангладеш залишилися проживати близькі родичі заявника. Відомості про загрозу їх життю чи свободі, через певні порушення прав людини у Бангладеш, заявник не повідомив.

Встановлені обставини додатково свідчать про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань, щодо повернення на батьківщину, які б гуртувались на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими.

Частиною другою статті 5 Закону N 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач нелегально перетнув кордон з Україною 20.08.2017 року.

Вперше за захистом позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області лише 29.08.2019, тобто майже через два роки після прибуття в Україну, що додатково свідчить про відсутність наміру в позивача бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту та порушення позивачем вимог частини другої статті 5 Закону N 3671-VI.

Згідно з позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи у відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI, а також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачем додаткового захисту в Україні згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що надані позивачем відомості свідчать про те, що останній звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Зважаючи на викладені обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, оскільки у ній відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI, відтак відповідач правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення та не вбачає правових підстав для скасування наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 18.09.2019 № 631 та відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

З огляду на те, що решту позовних вимог позивача є похідними, а отже такі також не підлягають задоволенню.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цілому.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити..

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська