Справа № 200/3/20-а
Суддя: Аканов О.О.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 р. Справа№200/3/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Аканова О.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Мангушської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, ) про

визнання протиправною бездіяльності відносно виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки та грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати;

зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду звернувся з вищевказаним позовом позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з липня 2015 працював в Мангушській районній державній адміністрації. 17.10.2018 звільнений. 15 жовтня 2019 рішенням суду позивача поновлено на посаді завідуючого сектору у справах сім`ї, молоді та спорту Мангушської райдержадміністрації з 18 жовтня 2018 року. 15 жовтня 2019 розпорядження голови Мангушської райдержадміністрації змінено структуру і посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації в цій структурі не передбачено. 16 жовтня 2019 року позивача наказом керівника апарату Мангушської райдержадміністрації поновлено на попередній посаді з 18 жовтня 2018 року. 18 жовтня 2019 листом керівника Мангушської РДА позивача повідомлено про наступне звільнення з посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту у зв`язку зі зміною структури Мангушської РДА, також в наказі передбачено, що попередження позивача про звільнення відбувається з ліквідацією сектору. 03 грудня 2019 позивачем надіслано електронною поштою до відповідача заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпроП. Останнім днем роботи за його заявою було визначено 17 грудня 2019 року. В той же день позивача ознайомлено із наказом про звільнення з посади, а також доручено провести остаточні розрахунки. Зазначив, що відповідачем проведено не всі розрахунки.

Виходячи з викладеного, позивач вважає, що необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі №200/11520/18-а позивача поновлено на посаді завідувача сектором у справах сім`ї молоді та спорту райдержадміністрації з дати звільнення та зобов`язано нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.16.10.2019 прийнято наказ керівника апарату райдержадміністрації, яким позивача поновлено на посаді та внесено зміни до трудової книжки, здійснено оплату за час вимушеного прогулу з дати звільнення у повному обсязі, позивача допущено до виконання попередніх обов`язків. Вважають, що посилання позивача на те, що його поновлено на посаді, якої фактично в штаті не існувало, не мають правового значення, оскільки позивач був допущений до роботи та йому виплачувалась заробітна плата. 17.10.2019 позивача попереджено про скорочення посади завідувача сектору у справах сім`ї. молоді та спорту райдержадміністрації 0 17.12.2019 та запропоновано зайняти вакантні посади за переліком, відповідно до його професійної компетентності. але він відмовився від переведення на ці посади, що підтверджується листом від 02.12.2019 року.

Крім іншого звернули увагу до позовних вимог про виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної відпустки та зазначили, що зазначена допомога є гарантованою виплатою один раз на рік, але тільки при наданні щорічної відпустки.

Вважають всі доводи позивача зазначені у заяві про звільнення безпідставними та необґрунтованими, оскільки всі розрахунки з позивачем були проведені в день його звільнення, крім вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 08 січня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрити провадження в адміністративній справі; розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 06 лютого 2020 року об 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року клопотання ОСОБА_1 про залишення в частині позовної заяви без розгляду задоволено; позовну заяву залишено без розгляду в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати надбавки за інтенсивність праці за жовтень 2018 - грудень 2018 року; зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку за інтенсивність праці у розмірі 100% посадового окладу за жовтень 2018 - грудень 2018 року; відкладено підготовче судове засідання на 05 березня 2020 року о 12:00 год.

Ухвалою суду від 05 березня 2020 року продовжено підготовче засіданні на тридцять днів; відкладено підготовче засідання по справі на 02 квітня 2020 року о 13:00 год.

Ухвалою суду від 02 квітня 2020 року закрито підготовче провадження по адміністративній справі; призначено судовий розгляд по суті на 11:00 год. 04 травня 2020року.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року відкласти розгляд справи на 26 травня 2020 року о 13:00 год.

Ухвалою суду від 26 травня 2020 року відкладено розгляд справи на 23 червня 2020 року о 12:00 год.

Ухвалою суду від 23 червня 2020 року зупинено провадження в адміністративній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №200/11520/18-а.

Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року поновлено провадження у справі.

Сторони до судового засідання не з`явились, про час, місце, дату розгляду справи повідомлені належним чином.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття в судове засідання сторін, з урахуванням клопотання позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Відповідно до ч. 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, не здійснювалося.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_2 позивач:

- 01.07.2015 призначений на посаду головного спеціаліста відділу у справах сім`ї, молоді та спорту Першотравневої райдержадміністрації (розпорядження голови від 01.07.2015 №67-к);

- 17.10.2018 звільнений з посади відповідно до пункту 7 статті 40 Кодексу законів про працю України (наказ керівника апарату від 16.10.2018 №54-к);

- 16.10.2019 зроблено запис про те, що запис №18 є недійсним, позивач поновлений на посаді завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації (наказ від 16.10.2019 №53/15-19).

- 17.10.2019 звільнений з посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, частина третя ст.38 КЗпП України та ст.86 Закону України «Про державну службу» (наказ керівника апарату РДА від 17.12.2019 №66/15-19.

Наказом керівника апарату Мангушської районної державної адміністрації від 17.10.2019 №55/15-19 попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення з посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту мангушської районної державної адміністрації у зв`язку з ліквідацією сектору.

В матеріалах справи міститься запропонування для подальшої роботи позивачу.

17.12.2019 позивачем подано заяву про звільнення згідно із заявою від 03.12.2019 року.

Наказом керівника апарату Мангушської районної державної адміністрації від 17.12.2019 №66/15-19 звільнено із займаної посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації ОСОБА_1 17 грудня 2019 року за власним бажаннями у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, частина третя статті 38 Кодексу законів про працю України та статті 86 Закону України «Про державну службу», зобов`язано провести остаточний розрахунок і виплатити компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Спірним питанням в даній справі є непроведення всіх остаточних розрахунків з позивачем при звільненні.

Положенням ст. 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на заробітну плату не нижчу ніж визначено законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення).

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, суд зазначає наступне.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що одноразова грошова допомога при звільненні є додатковою заробітною платою та на неї поширюються гарантії, передбачені цим Законом.

Зокрема, відповідно до ст.94 КЗпП України, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Таким чином, пункт 6 статті 40 Кодексу законів про працю України гарантує працівнику, в тому числі і державному службовцю, право на отримання під час звільнення вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.

Частиною другою статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, пункт 170).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та № 71378/10).

Судом встановлено, що позивача дійсно наказом відповідача від 17.12.2019 №66/15-19 звільнено за власним бажаннями у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, частина третя статті 38 Кодексу законів про працю України.

Відтак вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку; зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні норми закріплено у частині 1 статті 24 Закону України "Про відпустки", у якій вказано, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з доданих відповідачем до позовної заяви розрахунків позивачу за період з 18 жовтня 2018 по 15 жовтня 2019 нараховано середня заробітна плата та зазначено про невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 29 календарних днів за період з 01.01.2019 по 17.12.2019 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відносно невиплати грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2, 3 статті 50 Закону України «Про державну службу» заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

6) премії (у разі встановлення).

За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним слухбовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать:

1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності;

2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу;

3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Згідно зі статтею 54 Закону державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 57 Закону № 889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Разом з тим, законодавство не містить визначення понять матеріальна та грошова допомога, яка фактично також прирівнюється до матеріального виду допомоги.

Виходячи з системного аналізу норм Податкового кодексу України, Закону України «Про оплату праці», Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України 13.01.2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 5), суд приходить до висновку, що матеріальна допомога, яку підприємство виплачує своїм працівникам, може мати характер:

систематичний - надається всім або більшості працівників;

разовий - надається окремим працівникам у зв`язку з певними обставинами.

Згадані види матеріальної допомоги можна умовно кваліфікувати, відповідно, як «зарплатного» та «не зарплатного» характеру.

Так, систематична виплата передбачається законодавчими актами чи колективним договором підприємства (чи іншим аналогічним документом), і надається всім або більшості працівників.

Відповідно до п. 2.3.3 п. 2.3.3 Інструкції № 5 матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім працівникам або більшості (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, зазначених у п. 3.31 цієї Інструкції), належить до фонду оплати праці у складі інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Матдопомога надається на підставі наказу керівника підприємства, у якому зазначають подію, пов`язану з її наданням, посилаються на норму колективного договору (чи іншого документа) і дають припис бухгалтерії нарахувати матдопомогу певним працівникам у конкретних розмірах.

Хоча Податковий кодекс України не містить норм, які б розмежовували матдопомогу на систематичну та разову, податківці зазначають, що матеріальна допомога, яка має систематичний характер і надається всім або більшості працівників, з метою оподаткування прирівнюється до заробітної плати та включається в загальний місячний оподатковуваний дохід платника податку (листи від 26.03.2011 р. № 6005/6/17-0715, від 22.06.2011 р. №11552/6/17-0715).

Згідно з пп. 2.3.3 Інструкції № 5, матеріальна допомога, що має систематичний характер, тобто надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, зазначених у п. 3.31), належить до заробітної плати як інші заохочувальні та компенсаційні виплати, а отже, є базою для нарахування та утримання ЄСВ (лист ПФУ від 13.07.2011 р. № 14399/03-20).

З іншого боку, разова допомога надається працівнику в разі виникнення в нього певних життєвих обставин (наприклад, лікування, оздоровлення тощо). Така виплата для підприємства є незапланованою та непередбачуваною, тобто раптовою, разовою.

Працівникам її надають за наказом керівника, виданого на підставі заяви працівника, і вказують обставини, що є причиною для її надання, а також розмір матдопомоги.

Відповідно до п. 3.31 Інструкції № 5, матеріальна допомога разового характеру, що надається підприємством окремим працівникам у зв`язку із сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей тощо, не належить до фонду оплати праці.

Керуючись пп. 170.7.3 статті 170 Податкового кодексу України таку матдопомогу можна кваліфікувати як нецільову благодійну допомогу, сума якої не включається до оподатковуваного доходу в розмірі, що не перевищує (протягом звітного податкового року сукупно) граничного розміру доходу, визначеного згідно з абз. 1 пп. 169.4.1 статті 169 Податкового кодексу України.

Виходячи з наведеного, позивач мав право при використанні щорічної основної відпустки отримати грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до статті 10 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право працівників, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, отримати щорічну відпустку повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві. Крім того, статтею 12 Закону встановлено право працівника на поділ щорічної оплачуваної відпустки. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Отже, суд зазначає, що такий вид допомоги є правом працівника та не належить до обов`язку роботодавця. Реалізуючи своє право на відпустку працівник має сам зазначити про необхідність отримання ним допомоги під час відпустки, а у разі звільнення - право на таку допомогу за попереднім місцем роботи такий працівник втрачає.

Доказів щодо надання відповідної заяви про надання допомоги на вирішення соціально-побутових питань роботодавцю позивачем суду не пред`явлено.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутня заява на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (на оздоровлення).

Позивачем не надано доказів ії надання, а відповідач зазначив, що позивач не надавав такої заяви.

Щодо доводів позивача щодо неможливості подання ним вищезазначеної заяви, наданих в судовому засіданні, суд не приймає, оскільки позивач мав можливість надати таку заяву засобами поштового зв`язку.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відносно невиплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати середнього заробітку за весь час затримки належних виплат; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 1 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Нормами статті 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, суд доходить висновку щодо необхідності застосування в межах спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Нормами статті 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проте, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, який було встановлено лише під час розгляду даної справи.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі № 817/925/14 (провадження № К/9901/16797/18), від 19 вересня 2018 року по справі № 822/181/16 (провадження № К/9901/12582/18).

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про передчасність заявлених позивачем вимог про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати середнього заробітку за весь час затримки належних виплат; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку. При цьому, суд зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися до суду за стягненням середнього заробітку після проведення з ним остаточного розрахунку (виплати компенсації за невикористану частину відпустки).

Крім того, суд зазначає, що позивач самостійно обрав спосіб захисту свої прав та інтересів тобто позивачем заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку; грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки; зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку; грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, а тому суд не вбачає підстав для здійснення розрахунків таких виплат.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

17 грудня 2019 року між адвокатським бюро "Правнича допомога" і позивачем укладено договір №40 про надання правничої допомоги.

Згідно акту наданих послуг сума яка підлягає сплаті за надані послуги відповідно до вищезазначеного договору складає 1681,60 грн.

Згідно квитанції від 16.03.2020 позивачем сплачено на рахунок АБ "Правнича допомога" суму за договором №40 у розмірі 1681,60 грн.

Суд зазначає, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 ст.134 КАС України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 7 статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, суд приймає вказані в договорі та квитанції розмір фактичних витрат за надання правової допомоги.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заява позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу у справі за договором №40 від 17 грудня 2019 підлягає задоволенню.

Крім того, суд зазначає, що позивачем до суду надано клопотання про відшкодування витрат, що пов`язаня із прибуттям до суду та наймом житла в розмірі 1742,10 грн.

До клопотання додано квитанції на підтвердження проїзду з м.Маріуполь до м.Краматорська, а також винайм житла в м.Краматорську.

Надаючи правову оцінку доказам на підтвердження заявленого клопотання, суд зазначає таке.

Донецький окружний адміністративний суд знаходиться в м. Слов`янськ, засідання проводилось в приміщені суду, тому об`єктивних причин для відшкодування вартості квитка та винайму житла в м.Краматорську у суду відсутні.

Позивачем не доведено неможливість прибуття до м. Слов`янська у день слухання справи та неможливість виїзду в день слухання справи з м. Слов`янська до м. Маріуполя, та не надано доказів щодо необхідності покупки квитків до м. Краматорська та найму житла саме в цьому місті.

Крім того, явка позивача в судове засідання судом не визнавалась обов`язковою.

Таким чином, суд приходить висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування вартості квитків з м. Маріуполь до м. Краматорська, з м. Краматорська до м.Слов`янська, з м.Слов`янська до м.Краматорськ, з м.Краматорська до м. Маріуполь та винайму житла у м.Краматорськ.

Позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Мангушської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, ) про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки та грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Мангушської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, ) щодо невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Зобов`язати Мангушську районну державну адміністрацію (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, ) нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Визнати протиправною бездіяльність Мангушської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, ) щодо невиплати грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Зобов`язати Мангушську районну державну адміністрацію (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Аканов