Справа № 160/5709/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2020 року Справа № 160/5709/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
26.05.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:
- визнати дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у виплаті заборгованості, поновленні пенсії ОСОБА_1 протиправними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області визнати поважною причину пропуску 5-річного строку для звернення про поновлення раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 через введення режиму особливого періоду в Україні, проведення антитерористичної операції, організації об`єднаних сил, тимчасову окупацію територій;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01.08.2014 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2008 року по 14.01.2020 року ОСОБА_1 був інвалідом III групи та отримував пенсію по інвалідності. Позивачу було діагностовано гіпертонічну хворобу, яка призвела до хвороби нирок, подагричного артриту, погіршення зору, неврологічної хвороби, що підтверджується лікарськими документами. 14.01.2020р. йому було встановлено II групу інвалідності.
З серпня 2014 року позивачу було припинено виплату пенсії у зв`язку із проведенням антитерористичної операції у Луганській області. З 2014 року територія, на якій проживав Позивач, є тимчасово окупованою територією. З 1966 по 2019 рік позивач проживав за адресою: Луганська область, Антрацитівський район, с. Іванівка. Позивач, враховуючи його проблеми зі здоров`ям, соціальне та матеріальне становище не міг виїхати на підконтрольну територію України. Єдиним доходом Позивача є пенсія, виплата якої припинилась у серпні 2014 року. Завдяки допомозі сторонніх небайдужих осіб, позивач виїхав на підконтрольну територію України.
25.11.2019 року позивач звернувся із заявою про поновлення виплати пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, однак, позивачу було відмовлено у поновленні пенсійних виплат на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 35 ЗУ "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування".
Повторно МСЕК на підконтрольній території позивач пройшов 14.01.2020 року, та йому було встановлено II групу інвалідності.
Відповідач отримав довідку, згідно якої Позивачу встановлено II групу інвалідності 14.01.2020 року.
Однак, Відповідач відмовив у поновленні пенсії і наполягає на призначенні пенсії на загальних підставах, наданні всіх документів, які Позивач надавав при первинному зверненні.
Позивач регулярно проходив медико-соціальну експертизу за місцем свого проживання, у Луганській області, адже переїхати змоги не мав.
Відповідно, припинення виплати пенсії з серпня 2014 року є протиправним.
Крім того, відповідно до іншого листа Відповідача № 1984-2270/К- 02/8-0400/20 від 28.02.2020р. офіційно виплата пенсії Позивачу була припинена 01.12.2014 (однак, фактична виплати припинені з серпня 2014р.) На інформаційні та адвокатські запити Відповідач не надіслав жодного документу з пенсійної справи, який би свідчив про те, що виплата пенсії припинилась у грудні 2014, а не в серпні 2014 року.
Позивач наразі не має змоги підтвердити стаж, трудова книжка була зіпсована, а підприємства, де він працював, знаходяться на тимчасово окупованій території України. В електронній пенсійній справі наявні всі довідки, що підтверджують стаж.
Таким чином, Відповідач відмовляє в зарахуванні пенсійного стажу за довідками, які знаходяться в електронній пенсійній справі.
Відтак, Позивач позбавляється права на поновлення пенсії, адже звернення за такою відбулось після спливу 5 років з дня припинення виплати, а Відповідач не вважає поважними причинами пропуску строку через конфлікт на Сході України, тимчасову окупацію територій України і введення режиму особливого періоду з 17.03.2014 року.
Спираючись на викладені обставини, вважає дії відповідача щодо відмови у визнанні поважною причини введення режиму особливого періоду в Україні пропущення 5-річного строку для звернення про поновлення раніше призначеної пенсії, протиправними. Оскільки Позивач, враховуючи його фізичний стан, при якому обмежена здатність самостійно і безперешкодно рухатись, а також майнове становище, оскільки залежав від допомоги сторонніх осіб, дійсно не мав змоги залишити окуповану територію та пройти МСЕК на підконтрольній території.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №160/5709/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
16.07.2020 року від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що зазначений період у позовних вимогах з серпня 2014 року, позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду. Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів
ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, 25 листопада 2019 року звернувся до Новокадацького відділу обслуговування громадян (сервісного центру) з пакетом документів та заявою про запит пенсійної справи за новим місцем проживання, як внутрішньо переміщеної особи.
Електронна пенсійна справа надійшла до відділу з питань перерахунків пенсій № 2 управління застосування пенсійного законодавства, згідно з якої позивач отримував пенсію по інвалідності III загальне захворювання по 30.11.2014 року.
23 січня 2020 року до сервісного центру надійшла виписка з акта огляду медико-соціальної експертної комісії до довідки 12 АА № 607012 на позивача, згідно якої йому було встановлено II інвалідності загальне захворювання з 14.01.2020 року і зазначено, що огляд первинний.
Враховуючи зазначене, призначати пенсію за матеріалами електронної пенсійної справи немає законних підстав. Якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв`язку з відновленням здоров`я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез`явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову, за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. Якщо ж минуло більше п`яти років пенсія призначається знову на загальних підставах.
30.07.2020 шляхом шляхом поштового зв`язку позивачем було подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що ним не порушено строки на звернення до адміністративного суду за захистом прав, оскільки 28.02.2020 року він отримав відмову у призначенні пенсії, відтак 6-місячний строк не минув.
Проте частиною 3 статті 263 КАС України встановлено, що у справах, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, заявами по суті справи є позов та відзив.
Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 257, ч. 1 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
З 1966 по 2019 рік Позивач проживав за адресою: Луганська область, Антрацитівський район, с. Іванівка.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2008 року по 30.11.2014 року був інвалідом III групи та отримував пенсію по інвалідності. Позивачу було діагностовано гіпертонічну хворобу, яка призвела до хвороби нирок, подагричного артриту, погіршення зору, неврологічної хвороби, що підтверджується лікарськими документами.
30 листопада 2014 року Позивачу було припинено виплату пенсії у зв`язку із проведенням антитерористичної операції у Луганській області. З 2014 року територія, на якій проживав Позивач, є тимчасово окупованою територією.
Позивач регулярно проходив медико-соціальну експертизу за місцем свого проживання, у Луганській області, що підтверджується:
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 28.10.2015 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №131/925.
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 31.10.2016 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №129/934.
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 07.11.2017 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 116/805.
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 21.11.2018 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 111/742.
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 05.11.2019 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 113/745.
25.11.2019 року позивач звернувся до сервісного центру з пакетом документів та заявою про запит пенсійної справи за новим місцем мешкання, як внутрішньо переміщена особа.
14.01.2020 року позивач пройшов МСЕК на підконтрольній території та йому було встановлено II групу інвалідності, яка в подальшому надана відповідачеві.
Згідно відповідвей №1914-2092/К-02/8-0400/20 від 27.02.2020 року та №1984-2270/К-02/8-0400/20 від 28.02.2020 року на запити позивача від 07.02.2020 року та 12.02.2020 року відповідач відмовив у поновленні пенсії та зазначив, що з моменту припинення виплати пенсії минуло більше п`яти років, отже пенсія призначається знову на загальних засадах. Також відповідач зазначив, що для підтвердження трудового стажу приймаються, зокрема, довідки, виписки, із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Таким чином, законодавством передбачено умови підтвердження певних періодів роботи, коли в трудовій книжці містяться неточні записи про ці періоди.
Не погоджуючись з відмовою в поновленні та виплати пенсії з інвалідності, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), визначено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.
Пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою (стаття 34 Закону № 1058).
Відповідно до частини другої статті 35 Закону № 1058 у разі якщо особа не з`явилася в органи медико-соціальної експертизи на повторний огляд у визначений для цього строк, виплата пенсії по інвалідності зупиняється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому вона мала з`явитися на повторний огляд.
Згідно з частиною третьою статті 35 Закону № 1058 у разі якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її за цей період особою з інвалідністю. При цьому якщо під час повторного огляду особи з інвалідністю переведено на іншу групу інвалідності (вищу або нижчу), пенсія за зазначений період виплачується за попередньою групою інвалідності.
Якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв`язку з відновленням здоров`я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез`явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. Якщо минуло більше п`яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах.
Органи медико-соціальної експертизи зобов`язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду в порядку, встановленому законодавством, про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності, та про нез`явлення цих осіб на зазначений огляд.
З аналізу положень статті 35 Закону № 1058 слідує, що у разі нез`явлення в органи медико-соціальної експертизи на повторний огляд у визначений для цього строк, виплата пенсії по інвалідності зупиняється. Якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, та лише в тому випадку, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її особою з інвалідністю в тому числі, за період, за який пропущено строк повторного огляду МСЕК. При цьому саме органи медико-соціальної експертизи зобов`язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності.
Як установлено судом, виплату пенсії позивачу було припинено з 01.12.2014 року у зв`язку із закінченням строку інвалідності, та не з`явлення на повторний огляд без поважних причин.
Проте судом враховано наступне.
Постановою КМУ від 7 листопада 2014 року № 595 встановлено, що на територіях, визначених розпорядженням КМУ від 7 листопада 2014 року № 1085-р, органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.
Так, с. Іванівка, Антрацитівський район, Луганська область, знаходиться у переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.
Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 вказаного Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Частиною 2 статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Частиною 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Суд зазначає, що відносно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).
Враховуючи викладене, Суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані установами, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне значення для реалізації відповідних прав людини.
При цьому, Суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи "Намібійські винятки", сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.
Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 по справі № 701/1196/16-а.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позивач регулярно проходив медико-соціальну експертизу за місцем свого проживання, у Луганській області, що підтверджується:
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 28.10.2015 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №131/925;
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 31.10.2016 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №129/934;
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 07.11.2017 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 116/805;
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 21.11.2018 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 111/742;
- довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 05.11.2019 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 113/745;
за якими встановлена інвалідність загального захворювання третьої групи.
Крім того на підконтрольній території позивач пройшов 14.01.2020 року МСЕК, та йому було встановлено II групу інвалідності.
Таким чином, посилання позивача щодо регулярного проходження медико-соціальної експертизи за місцем свого проживання та відсутності змоги переїхати через стан здоров`я, підтверджується відповідними доказами, тому суд вважає обгрунтованими та поважними причини пропуску строку повторного огляду МСЕК на підконтрольній території.
Крім того згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Як зазначено в п. 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації, держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".
Так згідно статті 7 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» № 2961-IV від 06.10.2005 року (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), зокрема, медико-соціальна експерти за повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями, лікарсько консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів. Положення пропорядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 18 Положення про медико-соціальну експертизу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), зокрема, відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я.
Згідно з п 19. вказаного Положення, зокрема, комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
За приписами п. 24 вказаного Положення, зокрема, комісія видає особі, яку визнано інвалідом або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітаціїі надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому інвалід перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги(щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Видача особі, яку визнано інвалідом або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, виписки з акта огляду комісії на руки забороняється.
Суд наголошує, що ОСОБА_1 проходив повторні огляди, про що свідчать копії довідок, за якими встановлено інвалідність загального захворювання третьої групи, а тому невнесення відомостей в електронну базу АСОПД щодо результатів огляду МСЕК чи помилки електронної пенсійної справи, які були допущені на непідконтрольній території Луганської області, не повинні порушувати прав позивача щодо отримання пенсії.
На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для непоновлення та невиплати позивачу заборгованості з пенсії за період з 01.12.2014 року.
Що стосується посилань позивача про те, що йому припинено виплату пенсії з 01.08.2014 року , суд вважає за необіхдне зазначити наступне. В матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення виплати пенсій позивачеві саме з вказаної дати, при цьому відповідачем у відповідях №1914-2092/К-02/8-0400/20 від 27.02.2020 року та №1984-2270/К-02/8-0400/20 від 28.02.2020 року на запити позивача, та відзиву на позовну заяву, які складені ні підставі відомостей з "Підсистеми призначення та виплат пенсій ІКІС ПФУ", зазначено що виплату пенсії позивачеві припинено з 01.12.2014 року.
Таким чином суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо поновлення та виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1 саме з 01.12.2014 року підлягають задволенню.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Окрім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 тощо).
Таким чином, суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі Ковач проти України, п. 59 рішення у справі Мельниченко проти України, п. 50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).
Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Щодо пропуску строків давності звернення до суду, суд зазначає наступне.
В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).
Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).
Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).
Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в пергу чергу, з боку держави.
З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суд дійшов до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.
Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного права на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав би судовому захисту протягом 3 років, а такий же обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17, від 19 березня 2019 року у справі №806/1952/18.
З аналізу судової практики з аналогічних спорів, суд прийшов до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з тим, що проживала на тимчасово окупованій території, немає, а звернення позивача до суду з позовом про поновлення виплат пенсії не обмежене будь-яким строком.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправних дій відповідача щодо непоновлення та невиплати позивачу заборгованості по пенсії за період з 01.12.2014 року, тому належним та ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправною відмову відповідача щодо поновлення та невиплати позивачу заборгованості з пенсії по інвалідності з 01.12.2014 року, а також зобов`язання відповідача виплатити позивачу заборгованість з пенсії по інвалідності за період з 01.12.2014 року.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
Згідно пункту 1 частини 2 статті 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями абзацу другого частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" та, враховуючи факт відсутності у матеріалах справи доказів понесення судових витрат іншими особами, судові витрати компенсації не підлягають.
Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні пенсії та виплаті заборгованості ОСОБА_1 протиправними.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року.
В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.
Допустити до негайного виконання рішення суду у межах стягнення на користь ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно