Справа № 360/2007/20
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

23 вересня 2020 року СєвєродонецькСправа № 360/2007/20

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Тихонова І.В.

при секретарі судового засідання: Таращенко О.В.

за участю

позивача: ОСОБА_1

відповідача: не прибув,

розглянувши в підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України або відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 10 від 15.01.2020 про внесення змін до наказу ДСА України від 20.09.2018 № 474, про виведення ОСОБА_2 , керівника апарату Апеляційного суду Луганської області - голову комісії, та введення до склад) ліквідаційної комісії і визначення головою цієї комісії ОСОБА_3 , секретаря судового засідання Луганського апеляційного суду, - у зв`язку з відсутністю юридично-фактичних підстав для його видання, та у зв`язку з тим, що цей наказ унеможливлює належне представництво відповідача Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області у справі № 428 7187/19 за позовом ОСОБА_1 ,- про незаконне звільнення з роботи та інше.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 06.08.2015 до 17.05.2019 працював двірником Апеляційного суду Луганської області. Позивача 17.05.2019 звільнено головою ліквідаційної комісії - керівником апарату Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_2, за мотивами ліквідації Суду у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України. Таке звільнення позивач оскаржив до Сєвєродонецького міського суду Луганської області в цивільному судочинстві.

Під час розгляду вказаної цивільної справи позивачу стало відомо, що 15.01.2020 головою ДСА України видано наказ № 10 про внесення змін до наказу ДСА України від 20.09.2018 № 474. Вказаним наказом внесено зміни до складу ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області, та виведено ОСОБА_2 - керівника апарату Апеляційного суду Луганської області - голову комісії, та введено до складу ліквідаційної комісії і визначено головою цієї комісії ОСОБА_3 секретаря судового засідання Луганського апеляційного суду.

Позивач вважає, що наказ ДСА України № 10 від 15.01.2020 є незаконним, оскільки в ньому не вказано жодних фактичних підстав, для заміни ОСОБА_2 , на ОСОБА_3

Крім того, на думку позивача, зазначений наказ став підставою для подальшого звільнення ОСОБА_2 , що поставило останню у складне матеріальне становище як внутрішньо переміщену особу; що проживає в найманому житлі, що може потягнути її виїзд з Сєвєродонецька, щоб унеможливити її допит ще й як свідка у справі позивача про його незаконне звільнення.

Після призначення ОСОБА_3 головою Ліквідкомісії, Сєвєродонецьким міським судом було призначено 7 судових засідань у справі позивача, але вона тільки на одне судове засідання надала письмову заяву як самопредставник юридичної особи про слухання справи без її участі.

На думку позивача така поведінка ОСОБА_3 , порушує його права як позивача почути її пояснення як відповідача, оскільки тягар доведення законності звільнення покладено на роботодавця, та задати ряд запитань, для використання її відповідей суду в якості своїх доказів.

Зазначає, що призначення ОСОБА_3 головою ліквідкомісії в той час як вона є державним службовцем іншої юридичної особи - Луганського апеляційного суду створює конфлікт інтересів, оскільки за цивільним позовом ОСОБА_1 . Апеляційний суд Луганської області та Луганський апеляційний суд є співвідповідачами, а ОСОБА_3 перебуває у прямому підпорядкуванні керівника апарату Луганського апеляційного суду, який, у свою чергу, активно видає накази про дисциплінарні стягнення стосовно інших своїх підлеглих.

Призначення ОСОБА_3 , замість ОСОБА_2 , унеможливлює надання належних пояснень для суду в цивільній справі, оскільки вона їх не вчиняла, не може пояснити чому та з яких причин їх вчиняла ОСОБА_2 . Крім того з причин її неналежного представництва, рішення суду може бути скасовано з формальних причин, що приведе до судової тяганини, що важко відобразиться на позивачеві.

У підготовчому засіданні позивач щодо закриття провадження в справі заперечував зазначив, що наказ № 10 від 15.01.2020 про внесення змін до наказу ДСА України від 20.09.2018 № 474, про виведення ОСОБА_2 , керівника апарату Апеляційного суду Луганської області - голову комісії, та введення до складу ліквідаційної комісії і визначення головою цієї комісії ОСОБА_3 , секретаря судового засідання Луганського апеляційного суду, саме його не стосується, однак дана справа допоможе іншій справі за його позовом про незаконне звільнення та поновлення на роботі. Крім того зазначив щодо відсутності юридично-фактичних підстав для його видання оскаржуваного наказу, та у зв`язку з тим, що цей наказ унеможливлює належне представництво відповідача Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області у справі № 428/7187/19 за позовом ОСОБА_1 про незаконне звільнення з роботи.

Представник відповідача у підготовче засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки в судове засідання невідомі (арк.спр.164).

Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі необхідно закрити, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Підпунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Різновидом індивідуального акта є організаційно-розпорядчі документи, в яких „втілюється розпорядча діяльність органів управління і посадових осіб. Вона не спрямована на встановлення, зміну або скасування норм права, не вносить нових нормативів у правове регулювання. У таких документах не зазначається строк їхньої дії, за змістом вони є актами, що втрачають силу після виконання приписів, що в них містяться. їхня ефективність та виконуваність мають значення в найближчий період після їхнього видання, тому що саме вони представляють оперативність реакції органів на зміни в управлінській ситуації.

Зміна ситуації може викликати видання нових розпорядчих документів з новими ) приписами щодо тих самих питань. Цим вони відрізняються від правових норм і являють собою директиви про те, як найбільш ефективно ці норми виконувати.

Основна функція організаційно-розпорядчих документів - регулювати діяльність органу управління задля виконання поставлених перед ним завдань, одержання максимального ефекту від своєї діяльності та діяльності організації загалом.

Розпорядчі документи виконують регулятивну функцію, спрямовану від суб`єкта управління (керівного органу) до об`єкта управління (підлеглих), тобто від керівника організації до керівників структурних підрозділів та їх працівників, забезпечуючи безперебійність і безперервність процесу управління, злагоджену роботу всіх органів і ланок управління.

Відповідно до частини першої статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у і межах повноважень, установлених законом.

Згідно з п. 4 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Ради суддів України 22.10.2010 № 12 (у редакції рішення Ради суддів України 04.06.2015 № 50) ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює в межах повноважень, визначених законом та цим Положенням, організаційне забезпечення роботи працівників апарату судів та ДСА України; утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи, організації, що належать до сфери управління ДСА України, затверджує їх статути (положення), здійснює контроль за їх дотриманням; виконує інші функції.

Позивачем оскаржується наказ ДСА України № 10 від 15.01.2020 «Про внесення змін до наказу ДСА України від 20.09.2018 № 474», яким внесено зміни до складу ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області, а саме виведено ОСОБА_2 - керівника апарату Апеляційного суду Луганської області - голову комісії, та введено до складу ліквідаційної комісії і визначено головою цієї комісії ОСОБА_3 секретаря судового засідання Луганського апеляційного суду.

З огляду на вище наведені ознаки та положення КАС України суд дійшов висновку що оскаржуваний наказ є організаційно-розпорядчим документом та актом індивідуальної дії, який стосується визначеного кола осіб, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України. Зокрема, у справі громадянки ОСОБА_4 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив частину другу статті 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (частина перша пункту 1 Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997року).

Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (частина дев`ята пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997року).

З наведеного офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України слідує, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, що якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Конституція України закріплює гарантію для звернення до суду за захистом прав, але не має на меті гарантувати сам лише судовий розгляд (судове слухання). Для звернення до суду особа повинна мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Юридична зацікавленість у зверненні до суду повинна мати об`єктивну основу.

Статтею 5 КАС України передбачено право кожної особи, яка вважає, що її право порушене, звернутися до суду за його захистом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів; особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд зазначає, що однією з цілей обмеження права доступу позивача до суду є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів. Такі обмеження мають законну мету та унеможливлюють порушення принципу диспозитивності.

Натомість, обґрунтовуючи незаконність оскаржуваного наказу позивач в більшій мірі вказує на те, яким чином зазначений наказ порушує права ОСОБА_2 .

Суд звертає увагу на те, що на час видання оскаржуваного наказу ОСОБА_1 вже не перебував у трудових відносинах з Апеляційним судом Луганської області, оскільки був звільнений ще у травні 2019 року, про що свідчить долучені до позову матеріали.

Посилання позивача на те, що оскаржуваним наказом порушено його право на захисті в цивільній справі за його позовом щодо поновлення на роботі суд вважає безпідставним, оскільки він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про виклик у судове засідання ОСОБА_2 , або будь-якого іншого члена ліквідаційної комісії, у якості свідка для надання пояснень про підстави звільнення ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що оскаржуваним наказом не порушено прав позивача.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України у публічно-правових спорах фізичної особи із суб`єктом владних повноважень такий спір виникає у зв`язку з виконанням або невиконанням суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій відносно цієї особи.

Суд зазначає, що спори у справах, де між позивачем та відповідачем відсутній юридичний спір взагалі не підлягають судовому розгляду.

У даному випадку між Позивачем та ДСА України відсутні будь-які правовідносини у зв`язку з виданням наказу № 10 від 15.01.2020 «Про внесення змін до наказу ДСА України від 20.09.2018 №474».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів.

Відсутність порушеного права є підставою для закриття провадження у справі.

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями сформованими Європейським судом з прав людини, згідно з якими право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою ( п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Аналогічну позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 9901/731/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 9901/757/18.

Пунктом першим частини першої статті 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що провадження у даній справі необхідно закрити.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом) є підставою для повернення судового збору.

Отже, з питань повернення судового збору позивач має право звернутись до суду з відповідним клопотанням.

Керуючись статтями 2, 9, 173-183, 238-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №360/2007/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про визнання протиправним та скасування наказу закрити.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28 вересня 2020 року.

СуддяІ.В. Тихонов