Справа № 160/991/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року Справа №160/991/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1, Іванова В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: Державної екологічної інспекції України, до Відповідача-2: ТВО Голови Державної екологічної інспекції України Фірсова Єгора Павловича, третя особа на стороні позивача: Національне агентство з питань запобігання корупції про скасування наказу №4 від 11.01.2020р., визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

24.01.2020р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Відповідача-1: Державної екологічної інспекції України, до Відповідача-2: ТВО Голови Державної екологічної інспекції України Фірсова Єгора Павловича, третя особа на стороні позивача: Національне агентство з питань запобігання корупції, з урахуванням ухвали суду від 18.02.2020р. за якою позовні вимоги Позивача в частині скасування наказу №361 від 24.12.2019р. та визнання дій Відповідача-2 по винесенню цього наказу протиправними повернуто Позивачеві на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169, ст.ст. 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням уточненого позову від 08.07.2020р. в межах прийнятих судом до розгляду позовних вимог, Позивач просить:

- визнати наказ ДЕІ №4 від 11 січня 2020 року «Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 » таким, що порушує право викривача корупційного правопорушення на проходження державної служби та трудові права позивача на час прийняття та дії оскаржуваного наказу;

- визнати дії Відповідача-2 з винесення наказу №4 від 11.01.2020 року «Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 » протиправними в частині порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» щодо захисту прав викривача та в частині порушення трудових прав викривача, гарантованих статтею 53-4 Закону України «Про запобігання корупції».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходить державну службу на посаді начальника Державної Азовської морської екологічної інспекції - головного державного інспектора з охорони навколишнього природоохоронного середовища Азовського моря Держінспекції України з 27.12.2011р. Листом Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) від 22.03.2019р. відповідач-1 був повідомлений про те, що позивач є викривачем та на нього розповсюджуються вимоги абз.1 ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», зокрема, його не може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи звільнено з посади. Проте, відповідачем-1 24.12.2019р. за наказом №361 стосовно позивача було порушене дисциплінарне провадження термін тривалості якого минув 07.01.2020р., однак лише 17.01.2020р. позивача було ознайомлено із оспорюваним наказом №4 від 11.01.2020р. за яким строк дисциплінарного провадження стосовно позивача було продовжено до 22.01.2020р. Позивач вважає, що наведений наказ №4 від 11.01.2020р. є незаконним і необґрунтованим, оскільки з 08.01.2020р. по 16.01.2020р. його трудові права і його право на проходження державної служби відповідачем-1 безпідставно порушувалися, що, на думку позивача, свідчить про те, що оспорюваний наказ винесений з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також і доведений до відома позивача з порушенням процесуальних строків, а тому, на думку позивача, такий наказ підлягає скасуванню виходячи з вимог ст.ст.19,43, 57-58 Конституції України, ст.53-4 Закону України «Про запобігання корупції», ст.ст.8,11 Закону України «Про державну службу», Порядку здійснення дисциплінарних проваджень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019р. №1039 (далі - Порядок №1039), ст.ст. 2, 77 Кодексу адміністративного судочинства України. Додатково, в уточненому позові від 08.07.2020р., позивач посилається і на те, що наказом від 24.12.2019р. №438-о його було відсторонено від виконання посадових обов`язків з 26.12.2019р., у мотивувальній частині оскаржуваного наказу №4 від 11.01.2020р. не зазначено жодної «потреби» чи іншої підстави (чи привід) для його винесення щодо продовження строку дисциплінарного провадження з 08.01.2020р., що передбачено нормами п.5 Порядку №1039, також і строк відсторонення його від виконання обов`язків за посадою не було продовжено, а тому, на думку позивача, у період з 08.01.2020р. по 16.01.2020р. трудові права викривача корупційного правопорушення і право позивача на проходження державної служби безпідставно порушувалися відповідачем. Також позивач вказує і на те, що після отримання відповідачем листа з НАЗК та повідомлення позивача про порушення відповідачем вимог антикорупційного законодавства відносно нього відкривалися дисциплінарні провадження у 2018р. та впродовж 2019р., що свідчить про те, що з боку керівництва ДЕІ вчинялися у такий спосіб дії щодо жорсткої травлі позивача всупереч вимогам ст.53-4 Закону України «Про запобігання корупції», якою заборонено притягувати викривача до дисциплінарної відповідальності чи піддавати його іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо). Позивач зазначає, що до негативних наслідків також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовується до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше. Окрім того, позивач вказує і на те, що на дату звернення до суду його не ознайомили з висновком щодо розгляду дисциплінарного провадження, відкритого 24.12.2019р., а з 23.01.2020р. відкрили нове дисциплінарне провадження з відстороненням від виконання посадових обов`язків, внаслідок чого він був позбавлений заробітної плати, оскаржуваний наказ на теперішній час є скасованим відповідачем, проте, позивач не допущений до виконання своїх посадових обов`язків та реалізації владних повноважень, а тому позивач вважає, що оскаржуваний наказ на час його прийняття та періоду дії був дискримінаційним та таким, що порушує передбачені ст.ст.2,2-1 КЗпП України і ст.53-4 Закону України «Про запобігання корупції» його трудові права, як особи, яка знаходилася у трудових відносинах з відповідачем та викривача корупційного правопорушення, оскільки внаслідок відсторонення від виконання посадових обов`язків на підставі оскаржуваного наказу позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на працю. При цьому, в усних поясненнях представник позивача наполягала на застосуванні судом у даних правовідносинах правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 15.08.2019р. у справі №815/2074/18.

Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

13.03.2020р. засобами електронного зв`язку від Відповідача-1 (ДЕІ України) на адресу адміністративного суду надійшов відзиві на позов, у якому Відповідач-1 просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що твердження позивача про порушення трудових прав позивача на проходження державної служби з боку відповідача-1 не відповідають дійсності, оскільки здійсненням відповідачем-1 заходів дисциплінарного провадження для виявлення або спростування фактів вчинення державними службовцями не відбувається порушення права на проходження державної служби, жодних заходів або рішень щодо обмежень прав державного службовця не приймається. Дисциплінарне провадження стосовно позивача за наказом №361 від 24.12.2019р. було порушено на підставі звернення завідуючого сектором правового забезпечення Державної Азовської морської екологічної інспекції - Левченка В.А. від 24.12.2019р., а повноваження з контролю за прийняттям наказів посадовими особами територіальних органів Держінспекції покладено на голову Держінспекції згідно до п.п.3 п.12 Положення про Державну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017р. №275, а тому вважає, що порушення дисциплінарного провадження стосовно позивача за відповідною скаргою відповідає вимогам ст.77 Закону України «Про державну службу», а відповідно до п.5 Порядку №1039 строк здійснення дисциплінарного провадження може бути продовжений суб`єктом призначення, але не більше як до одного місяця, при цьому, не встановлено строк, у який суб`єкт призначення зобов`язаний прийняти рішення про продовження дисциплінарного провадження, позивачем надані були пояснення лише 21.01.2020р. та за результатами об`єктивного розгляду матеріалів було прийнято рішення про закриття такого дисциплінарного провадження стосовно позивача. Додатково, представник відповідача-1 у відзиві стверджує про відсутність факту порушення будь-яких прав позивача, оскільки повноваження щодо розгляду фактів порушення законів державними службовцями у рамках дисциплінарного провадження є обов`язком керівника державної служби за ч.4 ст.63 Закону України «Про державну службу», а наявність у позивача статусу викривача не створює підстав для заборони або скасування юридичної відповідальності позивача, як посадової особи державного органу публічної влади, що обіймає відповідальне становище відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», на думку відповідача, позивач нарівні з іншими посадовими особами несе відповідальність за дії, допущені ним під час здійснення владних повноважень. Крім того, відповідач-1 вказує і на те, що позивач не був підданий заходам негативного впливу з боку відповідача-1 та статус позивача, як викривача, не впливає на повноваження відповідача-1, як суб`єкта призначення, щодо притягнення підпорядкованого державного службовця до відповідальності за невиконання своїх обов`язків або недотримання законів у своїй діяльності. Також відповідач-1 посилається у подібних відносинах і на позицію П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/4826/19. За викладеного, відповідач-1 вважає, що не порушував жодних прав позивача та не допускає заходів негативного впливу щодо позивача з підстав наявності у нього статусу викривача. У додаткових поясненнях від 18.09.2020р. представник відповідача-1 посилається на ті ж обставини та підстави для відмови у позові позивачеві, які містяться у відзиві.

При цьому, Відповідач-1 (ДЕІ України), будучи належним чином повідомлений про судовий розгляд даної справи у судовому засіданні на 18.09.2020р. о 14.00 годині - 20.08.2020р., 25.08.2020р. - згідно електронного повідомлення та довідки секретаря судового засідання, складеної у порядку ч.3 ст.129 Кодексу адміністративного судочинства України та 25.08.2020р. - згідно поштового повідомлення, наявних в матеріалах справи (а.с.61-62,67 том 2) свого представника в судове засідання не направив, проте, 18.09.2020р. засобами електронного зв`язку надіслав на адресу суду додаткові пояснення у яких просив розглядати дану справу без участі представника Відповідача-1 (а.с.70-73 том 2).

Відповідач-2 (ТВО Голова Державної екологічної інспекції України Фірсов Єгор Павлович) свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином 20.08.2020р., 25.08.2020р. та 28.08.2020р., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.61-62, 69 том 2).

Разом з тим, 12.05.2020р. від Відповідача-2 (ТВО Голова Державної екологічної інспекції України Фірсова Є.П.) надійшло клопотання про розгляд даної справи без його участі (а.с.151-152 том 1).

16.03.2020р. від третьої особи (НАЗК) на адресу суду надійшли письмові пояснення у яких повідомлено, що 27.02.2019р. позивач набув статусу викривача відповідно до ч.2 ст.53-2 Закону України «Про запобігання корупції», а тому відповідно до вимог ч.1, ч.3 ст.53-4 наведеного Закону, викривача не може бути піддано негативним заходам впливу у разі наявності причинно-наслідкового зв`язку між його повідомленням про порушення вимог Закону іншою особою та його підданням негативним заходам впливу. Стосовно можливого порушення вимог ч.1, ч.3 ст.53-4 Закону України «Про запобігання корупції» шляхом прийняття наказу №361 від 24.12.2019р. про порушення дисциплінарного провадження відносно позивача, позивач повідомив НАЗК у зверненні від 15.01.2020р. та на даний момент НАЗК здійснює збір фактичних даних щодо можливого порушення посадовими особами відповідача-1 вимог ч.1 ст.53-4 Закону та зазначає, що згідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності прийняття свого рішення покладено на відповідача-1. З урахуванням наведеного, третя особа просив суд провести судовий розгляд справи за наявними у справі матеріалами за відсутності представника третьої особи (а.с.95-99 том 1).

Третя особа (НАЗК) свого представника в судове засідання 18.09.2020р. не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином 20.08.2020р., 25.08.2020р. та 26.08.2020р., що підтверджується наявними у справі доказами (а.с.61-63 том 2).

01.09.2020р. на адресу суду надійшло клопотання третьої особи про розгляд даної справи без участі представника НАЗК, за наявними у справі матеріалами (а.с.64-65 том 2).

Учасники справи мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності згідно до вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ч.1 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи наведене, належне повідомлення Відповідачів-1,2 та третьої особи про дату, час і місце розгляду справи, подані до суду клопотання Відповідачами-1,2 та третьою особою про розгляд справи за відсутності їх представників, строки вирішення спору, встановлені ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе клопотання вищезазначених учасників справи задовольнити та розглянути дану справу за відсутності представників Відповідачів-1, 2 та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 18.02.2020р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 16.03.2020р. (а.с.43 том 1).

У подальшому, у зв`язку з запровадженням на усій території України карантинних заходів згідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020р. та продовженням процесуальних строків розгляду адміністративних справ згідно до Закону України №540-ІХ від 30.03.2020р., розгляд даної справи неодноразово відкладався, строки її розгляду були продовжені, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Ухвалою суду від 01.06.2020р. було здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження у загальне позовне провадження у зв`язку із тим, що судом було з`ясовано, що посада, яку займає позивач, відноситься до категорії «Б» службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у відповідності до примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» та з урахуванням вимог п.1 ч.6 ст.12, ч.6 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України, підготовче засідання було призначене на 01.07.2020р. (а.с.194-195 том 1).

У подальшому, у межах проведення підготовчого засідання, судом вирішувалося питання щодо прийняття до розгляду та залишення без руху, залишення без розгляду уточнених позовних вимог позивача, поданих 30.06.2020р. та 08.07.2020р., за наслідками яких були прийняті ухвали суду від 01.07.2020р., від 15.07.2020р. та у підготовчому засіданні оголошувалася перерва, зокрема і до 19.08.2020р. (а.с.218-249 том 1, а.с.6-13 том 2).

19.08.2020р. було проведено підготовче засідання та закрито підготовче провадження у даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 18.09.2020р. о 14:00 годині у відповідності до вимог ст.ст.180-183 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується змістом відповідної ухвали суду (а.с.53-54 том 2).

У ході судового розгляду справи судом були встановлені наступні обставини у даній справі.

Згідно копії наказу Державної екологічної інспекції України №118-о від 27.12.2011р. ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Державної Азовської морської екологічної інспекції - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Азовського моря Держекоінспекції України (а.с.8 том 1).

24.12.2019р. за зверненням завідувача сектору правового забезпечення Державної Азовської морської екологічної інспекції України Левченка В.А. відповідачем-1 було прийнято наказ за №361 «Про порушення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 » на підставі ст.68,69,71 та 73 Закону України «Про державну службу», що підтверджується його копією (а.с.27,29,67-68-зворот том 1).

11.01.2020р. відповідачем-1 на підставі абз.2 п.5 Порядку №1039 було прийнято наказ №4 «Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 » за п.1 якого строк здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 продовжено до 22.01.2020р., що підтверджується копією наведеного наказу, наявного у справі (а.с.7,68 том 1).

Позивач не погоджується із вищенаведеним оспорюваним наказом №4 від 11.01.2020р., а також і з діями відповідача-2 по його винесенню, просить визнати оскаржуваний наказ таким, що порушує право викривача корупційного правопорушення на проходження державної служби та трудові права позивача на час прийняття та дії оскаржуваного наказу, а також визнати дії відповідача-2 по його винесенню протиправними в частині порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» щодо захисту прав викривача та в частині порушення трудових прав викривача, гарантованих статтею 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» з підстав того, що оспорюваний наказ винесений з порушенням матеріального і процесуального права, доведений до відома позивача з порушенням процесуальних строків, а тому підлягає скасуванню.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому розгляді даної справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства визначаються спеціальним законом, яким є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-УІІІ (далі - Закон №889), а також Конституцією України.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом - ч.1 ст.64 Закону №889.

У відповідності до вимог ч.1 ст.68 Закону №889 дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.

За приписами ч.1, ч.2 ст.69 Закону №889 встановлено, що для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).

Дисциплінарною комісією стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», є Комісія.

Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії "Б" та здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, а також їх заступників, утворює суб`єкт призначення.

Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», утворює керівник державної служби у кожному державному органі.

Згідно до ч.10-11 ст.69 Закону №889 дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку.

Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.

Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Згідно до ст.73 Закону №889 з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.

Дисциплінарна справа повинна містити: 1) дату і місце її формування; 2) підстави для відкриття дисциплінарного провадження; 3) характеристику державного службовця, складену його безпосереднім керівником, та інші відомості, що характеризують державного службовця; 4) відомості щодо наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень; 6)пояснення державного службовця щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження та/або акт про відмову від надання таких пояснень; 7)пояснення безпосереднього керівника державного службовця з приводу обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; 8) пояснення інших осіб, яким відомі обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження (за наявності); 9) належним чином завірені копії документів і матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 12) пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії у державному органі з висновком про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності; 13) опис матеріалів, які містяться в дисциплінарній справі.

Порядок обліку та роботи з дисциплінарними справами встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

За приписами ч.5 ст.74 Закону №889 визначено, що дисциплінарне стягнення до державного службовця застосовується не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці, а також не застосовується, якщо минув один рік після його вчинення.

А відповідно до ч.1,ч.2 ст.78 Закону №889 передбачено, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями до суду.

Скарга подається протягом 10 календарних днів після одержання державним службовцем копії наказу (розпорядження) про накладення дисциплінарного стягнення.

При цьому, ч.1 ст.71 Закону №889 встановлено, що порядок здійснення дисциплінарного провадження затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, у відповідності до вимог п.4 Порядку здійснення дисциплінарних проваджень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019р. №1039 (далі - Порядок №1039) передбачено, що дисциплінарне провадження розпочинається з моменту прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження та завершується прийняттям рішення про накладення на державного службовця, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження (далі - державний службовець), дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.

Згідно абз. 2 п.5 наведеного Порядку №1039 встановлено, що тривалість здійснення дисциплінарного провадження не може перевищувати 15 календарних днів. За потреби зазначений строк може бути продовжений міністром або суб`єктом призначення, але не більш як до одного місяця.

Таким чином, здійснивши аналіз вищенаведених норм чинного законодавства у сфері проходження державної служби, можна дійти висновку, що суб`єкт призначення ( у даному випадку відповідачі-1,2) наділений повноваженнями щодо порушення дисциплінарного провадження відносно своїх підлеглих державних службовців, а також має право за потреби продовжити строк дисциплінарного провадження, але не більше як до одного місяця та зобов`язаний прийняти рішення про накладення дисциплінарного стягнення чи про закриття дисциплінарного провадження.

Вищенаведені норми також не містять заборони щодо порушення дисциплінарного провадження відносно державного службовця, який займає посаду начальника (керівника) територіального управління екологічної інспекції та є викривачем відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції».

Окрім того, вказані норми чинного законодавства (ст.78 Закону №889) передбачають оскарження у судовому порядку лише рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

За викладеного, суд приходить до висновку, що у судовому порядку підлягають оскарженню лише рішення суб`єкта владних повноважень (актів індивідуальної дії), які породжують у позивача юридичні наслідки, тобто, ті рішення, які призвели до порушення прав та інтересів позивача (наприклад: накладення дисциплінарного стягнення, переведення на нижчу посаду або звільнення з посади).

Разом з тим, із наданих учасниками справи документів судом встановлено, що позивачем оспорюється наказ ДЕІ України №4 від 11.01.2020р. «Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 » за п.1 якого продовжено здійснення дисциплінарного провадження відносно позивача порушеного за наказом №361 від 24.12.2019р. до 22.01.2020р. (а.с.4,68 том 1).

При цьому, у ході судового розгляду справи позивач жодних доказів, які б свідчили про порушення будь-яких прав та інтересів позивача за наслідками вчинення відповідачами-1,2 дій по прийняттю вищенаведеного наказу №4 від 11.01.2020р. суду не надав в порушення вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, вирішуючи питання щодо обґрунтованості поданого позивачем позову щодо скасування наказу №4 від 11.04.2020р. та визнання протиправними дій відповідача-2 по його винесенню за яким було продовжено строк здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист та передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

З приводу цього суд також зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку із прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином підстави для визнання протиправними та скасування актів суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

За приписами ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Так, як вбачається зі змісту спірних правовідносин, предметом судового розгляду у даній справі є питання правомірності прийняття відповідачами-1, 2 наказу №4 від 11.01.2020р. про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження стосовно позивача.

Проте, ні у позові, ні у ході судового розгляду справи позивачем не доведено факту порушення оспорюваним наказом саме реального індивідуально вираженого права чи охоронюваного законом інтересу позивача, будь-яких доказів також суду не надано у розумінні ст.ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом відхиляються аргументи позивача про те, що оскаржуваним наказом у період його дії з 08.01.2020р. по 16.01.2020р. (станом на 18.09.2020р. цей наказ є скасованим відповідачем про що зазначив позивач в уточненому позові від 08.07.2020р.) були порушені його права на проходження державної служби та трудові права викривача корупційного правопорушення, оскільки він за наказом №438-о від 24.12.2019р. був відсторонений від виконання посадових обов`язків та був позбавлений заробітної плати, з огляду на те, що по-перше, досліджений судом зміст оспорюваного наказу не містить відомостей про відсторонення позивача від виконання обов`язків та позбавлення його заробітної плати, а тому наведені обставини не можуть бути належними доказами порушення права позивача при прийнятті оскаржуваного наказу про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно позивача (що є предметом спору у даній справі) виходячи з вимог ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України; по-друге, предметом спору у даній справі не є відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків за наказом №438-о від 24.12.2019р. (оспорюваний наказ №4 від 11.01.2020р. не містить такої інформації), вказаний наказ підлягає оскарженню позивачем у окремому позовному провадженні, а тому адміністративний суд не має повноважень надавати оцінку діям відповідача-1 щодо правомірності чи неправомірності прийняття саме наказу №438-о від 24.12.2019р. у межах заявленого предмету позову у даній справі (оскарження наказу № 4 від 11.01.2020р. про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження) виходячи з вимог ст.ст.2, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Є і безпідставними та необґрунтованими доводи позивача про порушення трудових прав позивача, у тому числі як і викривача корупційного правопорушення, та доводи про те, що позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на працю, оскільки жодних доказів на підтвердження наведеного суду не надано, а навпаки, спростовано самим позивачем, який пояснив, що він не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, він не був звільнений із займаної посади, а у січні 2020 року працював, а також і на момент розгляду даної справи проходить державну службу на цій же посаді у позивача, окрім того, сам позивач підтвердив факт того, що оспорюваний наказ №4 від 11.01.2020р. є скасованим відповідачем-1, а дисциплінарне провадження було закрито ще 06.02.2020р., що також підтверджується і копією наказу №28 «Про закриття дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 » порушеного за наказом №361 від 24.12.2019р. (а.с.69 том 1).

При цьому, слід зазначити, що у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку відповідно до вимог ч.4 ст.72 Закону №889, а тому наведені норми та встановлені судом вищенаведені обставини щодо закриття дисциплінарного провадження стосовно позивача, порушеного 24.12.2019р. спростовують доводи позивача про порушення його трудових прав та позбавлення його права на отримання заробітної плати саме за оспорюваним наказом №4 від 11.01.2020р. про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються доводи позивача з приводу того, що на нього як викривача розповсюджуються вимоги абз.1 ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», а тому він не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності чи звільнений з посади, оскільки, по-перше, набуття позивачем статусу викривача не може бути використано позивачем в якості неможливості порушення щодо нього дисциплінарного провадження як державного службовця, так як такої заборони норми Закону №889 не містять; по-друге, вищенаведені твердження не підтверджують фактів порушення реальних прав та охоронюваних законом інтересів позивача за наслідками прийняття оспорюваного наказу №4 від 11.01.2020р. про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження щодо нього, по-третє, позивача не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, дисциплінарне провадження щодо нього було закрито (наказ №28 від 06.02.2020р.).

Також є і не обґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами посилання позивача на те, що у зв`язку із прийняттям оскаржуваного наказу про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження стосовно нього він зазнав негативних заходів впливу з боку керівництва відповідача-1, бо вони носили вибірковий характер, не застосовувалися у подібних ситуаціях раніше та не застосовувалися до інших працівників у подібних ситуаціях, що, на думку позивача, у період дії оскаржуваного наказу (про продовження строку дисциплінарного провадження) є дискримінаційними та такими, що порушують передбачені ст.ст.2, 2-1 КЗпП України і ст.53-4 Закону України «Про запобігання корупції» його трудові права, у тому числі і як викривача корупційного правопорушення, з огляду на таке.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначає Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

За приписами пункту 2 ч.1 статті 1 наведеного Закону, встановлено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» передбачено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, зокрема, особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Таким чином, за аналізом наведених норм, можна дійти висновку, що особливі вимоги, передбачені Законом №889, щодо реалізації окремих прав осіб, зокрема, і при притягненні до дисциплінарної відповідальності посадових осіб при проходженні державної служби не вважаються дискримінацією.

Окрім того, судом, у даному випадку, враховується і те, що відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2,26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 14, статті 1 Протоколу №12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєю природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Відповідна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 05.03.2019р. у справі №686/1858/15-а, яка є обов`язковою у застосуванні адміністративним судом, виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, у ході судового розгляду даної справи у межах заявлених позовних вимог щодо оскарження наказу №4 від 11.01.2020р. про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження стосовно позивача, порушеного за наказом №361 від 24.12.2019р. згідно до вимог Закону №889 не встановлено будь-яких фактів дискримінації стосовно позивача за певною персональною ознакою з урахуванням того, що позивач є державним службовцем, як і інші державні службовці, на нього також розповсюджуються вимоги вищенаведеного Закону №889, як і до інших державних службовців, при цьому, будь-яких виключень щодо заборони з приводу порушення дисциплінарного провадження щодо конкретних державних службовців норми Закону №889 не містять.

Таким чином, судом із наявних в матеріалах справи документів не встановлено, а позивачем не підтверджено факту його дискримінації при прийнятті відповідачем-1 оспорюваного наказу №4 від 11.01.2020р. про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно позивача.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позивач не зазнав жодних негативних заходів впливу внаслідок повідомлення про корупційне правопорушення як викривач при прийнятті оспорюваного наказу №4 від 11.02.2020р.

Також судом не може бути і застосована у даних правовідносинах правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2019р. у справі №815/2074/18, на застосуванні якої наполягав представник позивача у судовому засіданні, виходячи з того, що як вбачається із аналізу змісту наведеної правової позиції вона стосувалася саме визнання протиправним та скасування наказу про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, тоді як предметом спору у даних правовідносинах є зовсім інший наказ (про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження), що не є подібними правовідносинами, оскільки, у даному випадку, позивача не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за оспорюваним наказом, тому наведена правова позиція не підлягає застосуванню у даних правовідносинах у спосіб, визначений ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що винесення наказів про дисциплінарне провадження та про його продовження - це відповідні процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається дисциплінарне провадження та встановлюються строки його проведення, а тому їх правомірність має бути предметом оцінки суду при розгляді справи про визнання протиправними та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами такого дисциплінарного провадження (рішення про накладення дисциплінарного стягнення).

За загальним правилом, кожна особа, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Разом з тим, розгляд питання правомірності винесення наказів про здійснення дисциплінарного провадження та про продовження його строків в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів такого дисциплінарного провадження та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за його результатами (рішення про накладення дисциплінарного стягнення), у сукупності з іншими доказами не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, а тому не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Відповідна правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.03.2019р. у справі №815/622/17, яка є обов`язковою для застосування у даних правовідносинах адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що оскільки судом не знайдено достатніх підстав для задоволення даного позову, а тому і судові витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 205, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Відповідача-1: Державної екологічної інспекції України, до Відповідача-2: ТВО Голови Державної екологічної інспекції України Фірсова Єгора Павловича, третя особа на стороні позивача: Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання незаконним та скасування наказу №4 від 11.01.2020р., визнання протиправними дій - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 28.09.2020р.

Суддя С.О. Конєва