Справа № 520/3035/2020
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 р.Справа № 520/3035/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: П`янової Я.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.04.20 року по справі № 520/3035/2020

за позовом ОСОБА_2

до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області третя особа ОСОБА_1

про скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області та третьої особи ОСОБА_1 про скасування постанов - задоволено.

Визнано протиправними та скасовано постанови старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новрбаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ростовського Романа Вікторовича, що були винесені в ході виконавчого провадження №55967611, а саме про накладення на ОСОБА_3 штрафів: від 15 січня 2020 року, від 15 січня 2020 року.

Третя особа, ОСОБА_1 , не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції взагалі не з`ясував чому позивач не виконує рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018, така поведінка боржника вказує на повторність невиконання судового рішення.

На підставі частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018 року по справі №635/402/17 зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_5 , та участі у її вихованні. Встановлено порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_5 , визначивши час з відвідуванням місця проживання батька без присутності матері: перша, третя субота та друга, четверта неділя місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., щосереди з 18 год.00 хв. до 20 год.00 хв., три тижні під час літніх канікул, 1/2 частину зимових канікул, за згодою дитини. В інший частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13.03.2018 року на підставі виконавчого листа №635/402/17, виданого Ленінським районним судом м. Харкова 19.02.2018 року, відкрито виконавче провадження ВП №55967611, за яким ОСОБА_4 є боржником, ОСОБА_1 - стягувачем. В постанові зазначено, що рішення суду необхідно виконати протягом 10 робочих днів.

Як зазначає позивач, на початку січня 2020 року ОСОБА_3 поштовим відправленням отримала вимогу державного виконавця від 21.12.2019 року, відповідно до якої державний виконавець «зобов`язав ОСОБА_6 надати дитину ОСОБА_1 під час зимових канікул за адресою знаходження Міжрайонного ВДВС по Холодногірсько Новобоварського районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, м. Харків, вул.. Москалівська, 58, 28.12.2019, 02.01.2020, 03.01.2020, 06.01.2020, 07.01.2020, 09.01.2020, 10.01.2020» .

Одночасно в одному поштовому конверті із вказаною вимогою державного виконавця надійшла ще одна вимога державного виконавця від 21.12.2019 року, відповідно до якої державний виконавець «зобов`язав ОСОБА_6 надати дитину ОСОБА_1 під час зимових канікул за адресою знаходження Міжрайонного ВДВС по Холодногірсько Новобоварського районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, м. Харків, вул. Москалівська, 64, кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » 28.12.2019, 02.01.2020, 03.01.2020, 06.01.2020, 07.01.2020, 09.01.2020, 10.01.2020 та не створювати перешкод у спілкуванні батька з дочкою» (копії вимог наявні у матеріалах справи).

Так, боржник ОСОБА_6 виконувала вимоги зазначені державним виконавцем у вимозі від 21.12.2019 року та забезпечувала приїзд малолітньої ОСОБА_5 до приміщення « Буфет » за адресою: м. Харків, вул. Москалівська, 64, у наступні дні 28.12.2019, 02.01.2020, 03.01.2020, 06.01.2020, 07.01.2020, 09.01.2020, 10.01.2020 про що свідчать письмові заяви боржника, які подавались через канцелярію відділу державної виконавчої служби.

Як зазначає позивач у лютому 2020 року ОСОБА_3 у поштовому ящику під`їзду за адресою: АДРЕСА_1 , виявила ще дві вимоги державного виконавця від 09 січня 2020 року за вих. №118, в яких містяться виправлення, зроблені невідомою особою в яких зазначено «зобов`язати ОСОБА_6 надати дитину ОСОБА_1 під час зимових канікул за адресою знаходження Міжрайонного ВДВС по Холодногірсько Новобоварського районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, м. Харків, вул.. Москалівська, 58, 28.12.2019, 02.01.2020, 03.01.2020, 06.01.2020, 07.01.2020, 09.01.2020, 10.01.2020 та дописано 11.01.2020»

В межах виконавчого провадження №.01.2020 року відповідачем було винесено постанову про накладення штрафу, в якій зазначено, що боржник ОСОБА_3 08.01.2020 року не виконала рішення суду про що було складено акт державного виконавця, а саме 04.01.2020 року перешкоджала побачення батька з дитиною ОСОБА_5 та не виконувала рішення суду. За невиконання боржником рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018 року щодо побачення дитини з, накладено на ОСОБА_2 штраф у розмірі 3400,00 грн.

В межах виконавчого провадження №.01.2020 року відповідачем було винесено постанову про накладення штрафу, в якій зазначено, що боржник ОСОБА_2 11.01.2020 року не виконала рішення суду, а саме не надала дитину для побачення з батьком, згідно вимог виконавчого листа виконавця від 09.01.2020 року. За невиконання боржником рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2018 року щодо побачення дитини з, накладено на ОСОБА_2 штраф у розмірі 3400,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеними постановами про накладення штрафу, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що винесення відповідачем у відношенні позивача постанов про накладення штрафу від 15.01.2020 та від 15.01.2020 в рамках ВП № 55967611 є необґрунтованим та таким, що суперечить статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", в зв`язку з чим, вони підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Зі змісту ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Положеннями ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що серед іншого, обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, частиною 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено права виконавця, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Частиною 1 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною другою зазначеної статті, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Згідно зі статтею 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Також судом першої інстанцій встановлено, що приймаючи оскаржувані постанови, відповідач керувався окрім Закону України "Про виконавче провадження" положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до статті 9 розділу ІХ Інструкції №512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Суд звертає увагу, що нормами статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено які дії має вчинити державний виконавець при невиконанні рішення та при повторному невиконанні рішення суду.

Проте, приписи статті 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 фактично змінюють положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", дозволяючи при цьому державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення.

У відповідності до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у вказаних правовідносинах слід застосовувати положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки він має вищу юридичну силу по відношенню до Інструкції № 512/5.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 520/6943/19.

Разом з тим, дослідивши оскаржені постанови про накладення штрафу від 15.01.2020 у ВП №55967611, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів умисного невиконання боржником рішення суду від 17.01.2018р.

Так, на виконанні у державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження ВП №55967611, за яким ОСОБА_4 є боржником, ОСОБА_1 - стягувачем.

Здійснюючи примусове виконання судового рішення в частині усунення перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з донькою, державним виконавцем 21.12.2019 року було одночасно прийнято дві вимоги, відповідно до яких державний виконавець зобов`язав ОСОБА_6 надати дитину ОСОБА_1 під час зимових канікул 28.12.2019, 02.01.2020, 03.01.2020, 06.01.2020, 07.01.2020, 09.01.2020, 10.01.2020 .

Проте, адреса, яка визначена в зазначених вимогах від 21.12.2019 року є різною, а саме: «за адресою знаходження Міжрайонного ВДВС по Холодногірсько Новобоварського районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, м. Харків, вул. Москалівська, 58» та « АДРЕСА_2 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

За наявності різних адрес у вимогах державного виконавця від 21.12.2019, суд позбавлений можливості встановити яка з цих двох адрес є місцем виконання рішення суду у визначені у вимогах дати, а саме: 28.12.2019, 02.01.2020, 03.01.2020, 06.01.2020, 07.01.2020, 09.01.2020, 10.01.2020.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що постанова про накладення штрафу від 15.01.2020 у якій вказано, що ОСОБА_2 11.01.2020 року не було надано дитини для побачення, взагалі не містить посилання на акт, в якому державний виконавець мав би зафіксувати відповідне невиконання рішення суду.

Відповідно до приписів статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження"

у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону.

У іншій постанові про накладення штрафу від 15.01.2020, державним виконавцем зазначено, що ОСОБА_2 08.01.2020 року не було надано дитини для побачення, про що складений акт державного виконавця, а 04.01.2020 року перешкоджала побаченню батька з дитиною ОСОБА_5 та не виконувала рішення суду.

Проте, колегія суддів зазначає, що доказів зазначених дій, які перешкоджали побаченню батька з дитиною ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачкою були подані заяви до відділу державної виконавчої служби, у яких зазначала про своє місце перебування та доньки.

Проте, інформації про дослідження державним виконавцем зазначених заяв, та зокрема місця перебування ОСОБА_2 та її доньки та причин невиконання рішення суду у відповідні дати, відповідачем до суду не надано.

Таким чином, зазначені постанови винесені за відсутності належних доказів невиконання ОСОБА_2 рішення суду від 17.01.2018, а тому є такими, що підлягають скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачкою пропущено строк для звернення до суду, колегія суддів зазначає, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що постанови про накладення штрафу від 15.01.2020 були отримані позивачкою саме 18.01.2020 матеріали справи не містять.

Надані відповідачем копії квитанцій ПАТ «Укрпошти» та роздруківки з сайту не можуть бути належним доказом направлення та отримання позивачкою саме постанов про накладення штрафу від 15.01.2020, оскільки не містять інформації про те, що саме було направлено.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 року по справі № 520/3035/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Я.В. П`янова Л.В. Любчич