Справа № 420/4113/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4113/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

за участю

від позивача - Носенко І.П. - за ордером

від відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження:65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних фінансових санкцій № та податкових повідомлень-рішень №№; ; ; ; ; від 24.02.2020 року, вимоги №Ф-5 від 29.04.2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 15 травня 2020 року надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження:65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних фінансових санкцій № та податкових повідомлень-рішень №№; ; ; ; ; від 24.02.2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані рішення про застосування штрафних фінансових санкцій № та податкові повідомлення-рішення №№; ; ; ; ; від 24.02.2020 року, вимоги №Ф-5 від 29.04.2020 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки акт перевірки не містить доказів порушення позивачем норм податкового законодавства.

Так, позивач зазначив, що у період, який перевірявся ФОП ОСОБА_1 здійснював вантажні перевезення та враховуючи той факт, що основним видом господарської діяльності позивача є надання послуг з перевезень, транспортні послуги у своїй господарській діяльності позивач використовує транспортні засоби, на підтвердження чого ним були надані відповідні тимчасової реєстраційні талони, витрати ФОП ОСОБА_1 на технічне обслуговування транспортних засобів, у тому числі, на придбання та доставку запчастин до них, були правомірно віднесені приватним підприємцем до складу витрат, пов`язаних з господарською діяльністю позивача.

Також, позивач зазначив, що під час проведення перевірки контролюючим органом без урахування чинного законодавства України ті чи інші транспортні засоби, що використовуються ФОП ОСОБА_1 у власній господарській діяльності віднесено до категорії «вантажний автомобіль», в той час як напівпричепи, які використовуються в господарській діяльності відносяться до товарної позиції згідно УКТЗЕД - 8716 та належать до товарної позиції 8704, тому не є вантажними автомобілями згідно з чинного законодавства України, які визначені як основні засоби подвійного призначення за пп.177. 4 .6 п. 177. 4 ст. 177 ПК України.

Стосовно відсутності нотаріального посвідчення договору оренди транспортних засобів, позивач вважає, що якщо договір укладається між юридичною особою та ФОП, тобто між суб`єктами господарювання, то він не потребує обов`язкового нотаріального посвідчення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою від 19 травня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

До суд 15 червня 2020 року (вхід. 22741/20) від позивача надійшла заява про зміну (доповнення) предмету позову, відповідно до якої позивач додав позовну вимогу та просив, в тому числі, визнати протиправною та скасувати вимогу від 29.04.2020 року № Ф-5, яка була прийнята контролюючим органом за результатами розгляду скарги позивача Державною податковою службою України.

До суду від відповідача - Головне управління ДПС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що перевіркою встановлено, що позивачем в порушення п. 177.4. 5 п.п. 177.4.6 ст. 177 ПК України до складу витрат включено запчастини та інші товари/послуги, що не включаються до складу витрат на загальну суму без ПДВ у 2017 році 2140585 грн. та у 2018 році 2117094,82 грн. Окрім того, перевіркою встановлено, що у період 2017-2018 року перевезення вантажів здійснювалось орендованим у громадян вантажним транспортом та до перевірки надано договори оренди транспортних засобів, укладені між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та громадянами, визначеними у п. 1.6.2 акту перевірки, проте вони не посвідчені нотаріально.

Таким чином, відповідач вважає, що у зв`язку з відсутністю належним чином складених первинних документів, як наслідок юридичної дефектності відповідних первинних документів за змістом п. 44. 1 44. 6 ст. 44 ПК України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податків, а тому в порушення ст. 799 ЦК України, п.п. 177. 4 5 п. 177. 46 ст. 177 ПК України з врахуванням ст. 220 ЦК України завищено суму витрат (без врахування витрат віднесених на придбання запчастин, ремонту, послуг) загальну суму в 2017 році - 928 811,5 грн. та у 2018 році - 095612,35 грн. та занижено чистий оподатковуваний дохід, чим занижено сплату військового збору та збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Представник позивача не надав відповідь на відзив.

Представником позивача подані суду додаткові пояснення (вхід. № 35149/20 від 04.09.2020 року) на обґрунтування своїх доводів.

Ухвалою від 14 липня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів до 17 серпня 2020 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 07 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 15 вересня 2020 року на 16 годину 30 хвилин.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 15 вересня 2020 року відкладено розгляд справи на 16 вересня 2020 року на 16 годину 30 хвилин, у зв`язку з проведення у ООАС дезінфекції.

Представник позивач на відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач на відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно засобами телефонного зв`язку, про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма, зроблена секретарем судового засідання Закуріною А.М .

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, заслухавши у вступному слові пояснення представника позивача, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

На підставі направлень, виданих ГУ ДПС в Одеській області у період з 27.12.2019 року по 14.01.2020 року проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за наслідками якої складено акт № 50/15-31-13/05/ НОМЕР_1 від 28.01.2020 року, відповідно до висновків якого встановлено порушення:

- п.п.177.4.5, пп. 177.4.6 ст. 177 Податкового кодексу України підприємцем занижено суму податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету у 2017 році у розмірі 385305,37 грн., в 2018 р. на 381077,06 грн. та у зв`язку з порушенні ст. 799 Цивільного Кодексу України пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України занижено суму податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету у 2017році - 1670726,07 грн. у 2018 році - 1637210,22 грн.;

- пп. 177.2, ст.177, пп. 1.1, п.п. 1.3, п.п.1.4 ст. 16-1 1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, занижено військовий збір від підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, а саме: у зв`язку з порушенням пп. 177.4.5, пп. 177.4.6 ст. 177 Податкового кодексу України у 2017р. на 32108,78 грн., в 2018 р. на 31756,42 грн., та у зв`язку з порушенням ст. 799 Цивільного Кодексу України, пп. 177.4.5 п, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України в 2017 році - 139227,2 грн., у 2018 році - 136434,2 грн.;

- частини 2 п.1 ст.7, п.8 ст.9, п.2 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого донараховано єдиний внесок на загальну суму 211503,7 грн. (2017 р- -90602,5 1 грн., 2018 р. - 120901,23 грн.);

- ст. 203 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати сум ПДВ за грудень 2017 року, січень - травень 2018 року з порушеннями граничних строків сплати;

- Наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21, п. 192,1 ст. 192 Податкового кодексу України занижено суму ПДВ до сплати за серпень 2017 року в розмірі 2924,15 грн.;

- п.44.3, л. 44.1 ст. 44, п. 85. 2 ст. 85 85 Податкового кодексу України не зберігання та не надання первинних документів;

- порушення 51.1 ст.51, п. 119.2 ст. 119 ПКУ та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 за № 1020, зареєстрованого в Міністерстві юстиції У країни від 13 січня 2011 року за №46/1878 (т.1, а.с. 46-75).

Так, суд встановив, що позивачем 06.02.2020 року подано заперечення на акт перевірки та листом від 19.02.2020 року вих. № 2942/Д/15-32-33-05-12 ГУ ДПС в Одеській області повідомило позивача про залишення без змін висновків акту перевірки (Т.1,а.с.38-40).

На підставі акту перевірки № 50/15-31-13/05/ НОМЕР_1 від 28.01.2020 року ГУ ДПС в Одеській області прийнято:

- рішення про застосування штрафних фінансових санкцій № від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 51 360,99 грн. (Т.1, а.с.30);

- податкове повідомлення-рішення № від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу нараховано штраф за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 510 грн. (Т.1,а.с.31)

- податкове повідомлення-рішення № від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510 грн. (Т.1,а.с.32);

- податкове повідомленні-рішення № від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивача зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10 % у сумі 1050 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання з єдиного податку у розмірі 10500 грн. (Т.1,а.с.33).;

- податкове повідомлення-рішення № від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 4386,22 грн. (Т.1, а.с.34);

- податкове повідомлення-рішення № від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності на суму 6 111 478,09 грн. (т.1,а.с.35).;

- податкове повідомлення-рішення № від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 509 289,9 грн. (Т.1,а.с. 36);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф- від 24.02.2020 року.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до ДПС України (а.с. 23-28, т.1) та рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 22.04.2020 року вих. № 14043/6199-00-09-06-01-06 залишені рішення та податкові повідомлення-рішення без змін, та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф- від 24.02.2020 року, оскільки винесена не за встановленою формою, із зазначенням, що дане порушення не скасовує суму донарахованого єдиного внеску по суті (Т.1,а.с. 20-21).

ГУ ДПС в Одеській області 29 квітня 2020 року прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5, відповідно до якої вимагається сплатити недоїмку в сумі 211503,7 грн. (т.1,а.с. 244).

Судом дослідженні первинні документи позивача, що надані перервіряючим під час перевірки.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши вступне слово представника позивача та, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Позивач не погоджується по суті виявлених порушень за результатами проведеної перевірки.

Так, в акті перевірки зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено, що підприємцем у період 2017-2018рр. до складу витрат віднесено витрати на придбання запчастин та їх перевезення, що не включаються до складу витрат.

Окрім того, перевіркою встановлено, що протягом 2017-2018 року перевезення вантажів здійснювалося орендованим вантажним транспортом та до перевірки надано договори оренди транспортних засобів, укладені між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та фізичними особами, однак, перевіркою встановлено, що укладені договори не посвідчені нотаріально.

Судом досліджено надані до перевірки тимчасові реєстраційні талони на транспортні засоби (т.1, а.с.77-88), договори позички, договори оренди транспортних засобів.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд виходить із застосування таких норм матеріального права.

Згідно з пп. 14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

За п.177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування доходів є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Підпунктом 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отримання доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати (пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України).

За приписами пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України фізичні особи - підприємці, які обрали загальну систему оподаткування мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Таким чином, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Так, суд встановив, що основним видом господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є роздрібна торгівля пальним (за кодом КВЕД 47.30) та вантажний автомобільний транспорт (за кодом КВЕД 49.41).

В ході перевірки встановлено формування валових витрат, внаслідок включення до складу витрат запчастин та інших витрат товарів/послуг, що не включаються до складу витрат на загальну суму ПДВ у 2017 році - 2140585,39 грн. та у 2018 році 2117094,82 грн.

Як зазначалось вище, пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України визначено об`єкти, які як засоби подвійного призначення не підлягають амортизації, зокрема, не підлягають амортизації земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі.

Отже, зазначена норма регулює порядок нарахування та віднесення до складу витрат виключно витрати на амортизаційне нарахування та не має посилання на інші витрати підприємця.

В свою чергу, відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України, фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму витрат на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів чи невиробничих нематеріальних активів, віднесених до витрат відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

За приписами пп.138.3.1 п.138.3 ст.138 ПК України, розрахунок амортизації основних засобів або нематеріальних активів здійснюється відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 розділу I цього Кодексу, підпунктами 138.3.2-138.3.4 цього пункту. При такому розрахунку застосовуються методи нарахування амортизації, передбачені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, крім "виробничого" методу.

Підпунктом 138.3.2 п.138.3 ст.138 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел витрати на придбання/самостійне виготовлення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів; на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів.

Термін "невиробничі основні засоби", "невиробничі нематеріальні активи" означають відповідно основні засоби, нематеріальні активи, не призначені для використання в господарській діяльності платника податку".

Аналіз наведених правових норм податкового законодавства дає підстави для висновку, що до складу витрат не включаються витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації. Разом з цим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, передбаченому визначному п.138.3 ст.138, пп.177.4.5-177.4.9 п.177.4 ст.177 ПК України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.

За приписами підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

При цьому відповідно до пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 ПК України, платник податків має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Частиною 3. ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що суб`єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Таким чином, суд вважає, що Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» надає фізичній особі-підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів, придбання пально-мастильних матеріалів. Отже, висновок податкового органу про відсутність у позивача права здійснювати облік основних засобів та (як наслідок) включати до валових витрат вартість поліпшення основних фондів, є невірним.

За вказаних обставин, суд вважає висновки відповідача про завищення позивачем витрат на придбання автозапчастин для ремонту автотранспорту, які використовували в господарській діяльності підприємця, є помилковими та такими, що не ґрунтуються на долучених до справи доказах та наведеному аналізі норм податкового законодавства.

Крім того, у ході перевірки не було досліджено та в акті не відображено зв`язок витрат позивача з його фінансово-господарською діяльністю.

Таким чином, висновок про неправомірність включення ФОП ОСОБА_1 витрат на придбання запчастин та шин є неправильним, оскільки вони не належать до витрат на утримання вантажного автомобіля у розумінні вищевказаних положень чинного законодавства, а тому мають включаються до підприємницьких витрат.

Також, у акті перевірки відповідач зазначив, що в порушення ст. 799 ЦК України, п.п. 177.4.5 п. 177. 4 ст. 177 ПК України з урахуванням ст. 220 ЦК України завищено суму витрат (без врахування витрат віднесених на придбання запчастин, послуг, ремонту та інші) на загальну суму (без ПДВ) в 2017 році - 9281811,5 грн., у 2018 році 9095612,35 грн., оскільки позивачем надано до перевірки договори оренди транспортних без нотаріального посвідчення.

Суд не погоджується із зазначеними висновками контролюючого органу, з огляду на таке.

Господарський кодекс України (надалі - ГК України) визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст.ст. 2, 55 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Суб`єктами господарювання, зокрема, є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

За змістом ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Стаття 4 ГК України розмежовує відносини у сфері господарювання з іншими видами відносин, зазначаючи, що не є предметом регулювання цього Кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, одночасно вказуючи при цьому, що особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються саме Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 24 ЦК України, фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження (ст. 25 ЦК України). Цивільна дієздатність фізичної особи визначається її здатністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, у окремих випадках, вона обумовлена необхідністю досягнення людиною певного віку, але у будь-якому випадку вона не залежить від інших організаційних або формальних чинників, таких як її реєстрація у компетентних державних органах тощо (ст. 30 ЦК України).

Поряд з цим, Цивільний кодекс України (ст. 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб -підприємців є відкритою.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Отже, у правовідносинах оренди як господарських відносинах фізичні особи підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи -громадяни, на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру.

Згідно з ч. 3 ст. 45 ГК України щодо громадян положення цього Кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.

Стаття 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За загальним правилом (ст. 209 ЦК України) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

На відміну від ч. 2 ст. 799 ЦК України, норми параграфу 5 глави 30 ГК України ("Оренда майна та лізинг") не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів у сфері господарювання, відтак, щодо договорів оренди транспортних засобів, укладених фізичними особами-підприємцями, ні Цивільний кодекс України, ані Господарський кодекс України не вимагають обов`язкового нотаріального посвідчення.

Так, суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що позивачем укладено договори оренди автомобіля з ФОП ОСОБА_3 (договір № 011022017 від 01 лютого 2017 року; №012022017 від 01 лютого 2017); ФОП ОСОБА_4 (договір №01022017); ФОП ОСОБА_5 (договори №05012017; № 05012018; №04012018; №04012017; №09012018; №013062017; №09012017; 07012017; №07012018; №10012017; № 10012018); з ФОП ОСОБА_6 (договір № 03012017; №03012018 від 01 січня 2018 року;) з ФОП ОСОБА_7 (договір №12052018).

Таким чином, оскільки договори оренди транспортних засобів, укладені позивачем з фізичним особами-підприємцями для здійснення позивачем (орендарем) господарської діяльності (надання транспортних послуг), а не в якості фізичних осіб (людей), про що свідчить зміст договорів, суб`єктний склад сторін договору свідчить про виникнення на підставі нього господарських відносин, пов`язаних із отриманням орендної плати за використання транспортних засобів у господарській діяльності, а тому ч. 2 ст. 799 ЦК України не підлягає застосуванню до зазначених договорів.

Також, у акті перевірки встановлено, що у зв`язку з порушенням ст. 177 ПК України та ст. 799 ЦК України позивачем порушено пп. 1.4п. 16 -1 прим. 1 підрозд. 10 розд. XX ПК України, як наслідок, на думку відповідача, занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності.

Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) (абз. 2 п.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Таким чином, висновок про неправомірність включення ФОП ОСОБА_1 витрат на придбання запчастин є неправильним, оскільки вони не належать до витрат на утримання вантажного автомобіля у розумінні вищевказаних положень чинного законодавства, а тому мають включаються до підприємницьких витрат.

Міністерство фінансів України листом від 22.08.2018 року № 11220-16-10/22320 надало відповідь Державній фіскальній службі України на лист від 25.07.2018 року №2144/4/99-99-13-04-03-13 щодо права фізичних осіб - підприємців згідно з п. п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 розділу IV ПК України зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань на вантажні автомобілі (основні засоби подвійного призначення), зареєстрованих на фізичну особу, але повністю використаних фізичною особою - підприємцем у господарській діяльності (за умови документального підтвердження повного використання), а також на суму витрат на утримання таких основних засобів. Тобто, Державна фіскальна служба України зверталась до Міністерства фінансів України за роз`ясненням змісту та ознак терміну "основні засоби подвійного призначення". При цьому, отримавши у відповідь вищезгаданий лист, яким повідомлено про законодавчу невизначеність такого терміну, територіальний орган Державної фіскальної служби України при здійснені перевірки, ймовірно керуючись власними суб`єктивними переконаннями, все ж дійшов до висновку, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення.

Згідно з пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Щодо висновків відповідача про заниження позивачем єдиного соціального внеску, суд зазначає таке.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону № 2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Як вбачається з акту перевірки, позивачем занижений ЄСВ на підставі висновку податкового орану про заниження позивачем чистого доходу за 2017-2018 рр. Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за 2017-2018 рр., суд вважає неправомірним донарахування позивачеві суми єдиного соціального внеску на вказану суму доходу, що є підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій.

Оскільки саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата військового збору, то і висновки про заниження позивачем військового збору у сумі грн. також є безпідставними та незаконними.

Суд звертає увагу відповідача, що в матеріалах перевірки відсутні будь-які дані про характер дослідження посадовими особами первинних документів позивача, як відсутнє й посилання в акті перевірки на конкретні документи, відсутність або наявність яких вплинула на корегування податкової звітності позивача.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем надано належним чином оформлені первинні документи, які підтверджують зв`язок віднесення до витрат придбання ТМЦ, пов`язаних господарською діяльністю позивача, суд вважає, що відповідачем неправомірно зроблено висновок про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, тому рішення про застосування штрафних фінансових санкцій № та податкових повідомлень-рішень №№; ; ; ; ; від 24.02.2020 року, вимоги №Ф-5 від 29.04.2020 року підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази правомірності свого рішення, а тому позовні вимоги належать задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження:65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних фінансових санкцій № та податкових повідомлень-рішень №№; ; ; ; ; від 24.02.2020 року, вимоги №Ф-5 від 29.04.2020 року,- задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних фінансових санкцій Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) № від 24 лютого 2020 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомленні-рішення Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) №від 24 лютого 2020 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомленні-рішення Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) № від 24 лютого 2020 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомленні-рішення Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) № від 24 лютого 2020 року

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомленні-рішення Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) №від 24 лютого 2020 року

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомленні-рішення Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) №від 24 лютого 2020 року

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомленні-рішення Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) № від 24 лютого 2020 року

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) про сплату боргу (недоїмки) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-5 від 29.04.2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС в Одеській області (місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 10 510 грн. (десять тисяч п`ятсот десять гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 28» вересня 2020 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.