Справа № 640/9486/19
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9486/19 Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Сорочка Є.О. розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , Вищого адміністративного суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 31 березня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого адміністративного суду України, у якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України Шевченка О.М. від 14.12.2018 № 226-к про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника судді відділу забезпечення роботи другої судової палати Вищого адміністративного суду України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді помічника судді відділу забезпечення роботи другої судової палати Вищого адміністративного суду України;

- стягнути з Вищого адміністративного суду України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2018 по день поновлення останньої на посаді.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України Шевченка О.М. від 14.12.2018 № 226-к "Про звільнення ОСОБА_1 "

Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника судді відділу забезпечення роботи другої судової палати Вищого адміністративного суду України з 15.12.2018.

Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України надати ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною згідно її заяви від 14.11.2018.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді помічника судді відділу забезпечення роботи другої судової палати Вищого адміністративного суду України з 15.12.2018 допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині де суд першої інстанції вийшов за межі позовних, а також в частині відмови у задоволенні позову позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду у цій частині, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновки щодо наявності підстав для виходу за межі позовних та відповідно зобов`язання відповідача надати відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду у цій частині, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що позивача належним чином повідомлено повну ліквідацію підприємства, а відтак, у відповідача не було обов`язку щодо надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною без збереження заробітної плати.

Крім того, до Шостого апеляційного адміністративного суду 18.09.2020 надійшов відзив Вищого адміністративного суду України на апеляційну скаргу позивача, зареєстрований за № 34711, відповідно до якого відповідачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено, з підстав аналогічних викладеним у апеляційній скарзі.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 призначено на посаду помічника судді судової палати відділу забезпечення роботи судової палати з розгляду справ, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму та справ за зверненнями суб`єктів владних повноважень за переведенням з Верховного Суду України відповідно до наказу Вищого адміністративного суду України №158-к від 11.04.2008 року.

Відповідно до наказу Вищого адміністративного суду України №374-к від 30.09.2009 року ОСОБА_1 переведено на посаду помічника судді відділу забезпечення роботи другої судової палати.

Наказами відповідача від 10.05.2016 № 91-вн, від 09.11.2016 № 220-вн, від 10.05.2017 № 118-вн, від 27.10.2017 № 257-вн та від 08.05.2018 № 24-вн позивачу відповідно до пункту 3 статті 24 Закону України "Про відпустки" надавалась відпустка без збереження заробітної плати як матері, дитина якої потребує домашнього догляду відповідно до медичного висновку, з 17.05. по 13.11.2016, з 14.11.2016 по 13.05.2017, з 14.05..2017 по 13.11.2017, з 14.11.2017 по 16.05.2018 та з 17.05.2018 по 16.11.2018 відповідно.

Позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України 14.05.2018 попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією Вищого адміністративного суду України.

14.11.2018 позивачем подано заяву до відповідача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 16.11.2018 по 16.05.2019, яка зареєстрована у відповідача 15.11.2018 за № 165/0/8-18 та до якої додано довідку № 910 від 30.10.2018 про потребу дитини у домашньому догляді з 16.11.2018 по 16.05.2019.

Крім того, 14.11.2018 позивачем подано заяву, у якій позивач зазначила, що у зв`язку з її звільненням відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, остання просить виплатити належну їй вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки.

Листом від 20.11.2018 № 857/8.1-14/18 відповідач повідомив позивача про розгляд її заяви від 14.11.2018 про надання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною та зазначив, що у зв`язку з ліквідацією Вищого адміністративного суду України ним виконано умови статті 184 Кодексу законів про працю України в частині обов`язкового працевлаштування та запропоновано перелік посад, від яких позивач відмовилась.

Також, позивача повідомлено, що 19.11.2018 є останнім робочим днем та після закінчення лікарняного позивача її буде звільнено у встановленому законом порядку.

Позивач, 10.12.2018 року звернулась із заяву повідомити про результати розгляду заяви від 14.11.2018 року про надання відпустку без збереження заробітної плати як матері, дитина якої потребує домашнього догляду.

Наказом Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України винесено наказ від 14.12.2018 № 226-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким відповідно до пункту 7, 8 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", наказу Вищого адміністративного суду України від 15.12.2017 № 36 "Про припинення діяльності Вищого адміністративного суду України, утворення ліквідаційної комісії та заходи щодо припинення діяльності Вищого адміністративного суду України" Кодексу законів про працю України та Закону України "Про державну службу" звільнено ОСОБА_1 з посади помічника судді відділу забезпечення роботи другої судової палати 14.12.2018 у зв`язку з ліквідацією Вищого адміністративного суду України відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також 14.12.2018 члени ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України склали акт про те, що 14.12.2018 до управління кадрової роботи позивачем подано листок непрацездатності серії АДХ № 002217. В.о. начальника управління кадрової роботи ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 про звільнення її відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Вищого адміністративного суду України (попередження про наступне вивільнення від 14.05.2018). Після чого ОСОБА_1 власноручно написала заяву про здійснення їй відповідних виплат у зв`язку з її звільненням та розписалася у особовій справі, проставивши дату та причину звільнення. На пропозицію ОСОБА_3 поставити підпис в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них та отримати трудову книжку на її ім`я, ОСОБА_1 відмовилась, після чого покинула приміщення суду без жодних пояснень.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2018 ОСОБА_1 подала заяву Голові ліквідаційної комісії, у якій зазначила, що просить не розглядати її заяву від 14.12.2018 як написану помилково у зв`язку з недобрим самопочуттям. також у заяві зазначено, що позивач не погоджується зі звільненням у зв`язку з ліквідацією, оскільки 14.11.2018 нею подано заяву про відпустку по догляду за дитиною, яка станом на 14.12.2018 не розглянута по суті, відповідь про надання або відмову не надано та просила розглянути її заяву від 14.11.2018 про надання відпустки по догляду за дитиною. Вказана заява зареєстрована відповідачем 14.11.2018 за № 180/0/8-18.

20.12.2018 відповідачем на адресу позивача надіслано лист 3 931/8.1-14/18, який по суті відтворює зміст листа від 20.11.2018 та у якому зазначено, що заява позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати як матері, дитина якої потребує домашнього догляду до 6 років, залишена без задоволення, оскільки процедура ліквідації Вищого адміністративного суду України майже завершена, а припинення трудових відносин працівників з юридичною особою, яка ліквідується здійснюється у встановленому законом порядку.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо ненадання позивачу відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною та як наслідок, вважаючи неправомірним своє звільнення, позивач звернулась з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

Відповідно до роз`яснень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (абзац перший).

Згідно і пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою статті 87 наведеного Закону визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179). Так, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Вказане положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 по справі "Костянтин Маркін проти Російської Федерації" зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про державну службу" державний службовець має право на відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Відповідно і до пункту 3 частини першої статті 25 Закону України "Про відпустки" відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на момент звільнення на утриманні позивача перебувало двоє малолітніх дітей:

ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ;

ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Позивач, 14.11.2018 подала заяву до відповідача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 16.11.2018 по 16.05.2019, яка зареєстрована у відповідача 15.11.2018 за № 165/0/8-18 та до якої додано довідку № 910 від 30.10.2018 про потребу ОСОБА_5 у домашньому догляді з 16.11.2018 по 16.05.2019.

Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується (ч. 2 ст. 181 КЗпП України).

Враховуючи імперативні норми частини шостої статті 179 Кодексу законів про працю України та частини першої статті 25 Закону України "Про відпустки" відповідач зобов`язаний був надати позивачу відпустку без збереження заробітної плати з 16.11.2018 по 16.05.2019 по догляду за дитиною до досягнення дитиною шестирічного віку.

Жодних винятків звільнення від такого обов`язку законодавство не містить, в тому числі і в разі повної ліквідації установи.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання неправомірним та скасування наказу голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України Шевченка О.М. від 14.12.2018 № 226-к та поновлення її на посаді.

Поряд із цим, як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та зобов`язання відповідача надати позивачу відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною згідно заяви ОСОБА_1 від 14.11.2018.

Колегія суддів не вправі погодитись з такими висновками суду, оскільки, як зазначалось раніше, нормами Закону України "Про відпустки" та Кодексу законів про працю України встановлено, що відпустка без збереження заробітної плати надається тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії медичного висновку № 910 від 30.10.2018 про потребу дитини у домашньому догляді, такий містить вказівку про необхідність надання відпустки з 16.11.2018 по 16.05.2019.

Більш того, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження, малолітня дитина, щодо догляду за якою мала б надаватись відпустка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відтак, на час прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва рішення у даній справі така досягла шестирічного віку.

Відтак, рішення суду в частині зобов`язання Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України надати ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною згідно її заяви від 14.11.2018 підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Крім цього, частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Суд зазначає, що період часу з дати звільнення ОСОБА_1 (14.12.2018 року) з займаної посади по день ухвалення Окружним адміністративним судом міста Києва рішення про скасування наказу від 14.12.2018 № 226-к "Про звільнення ОСОБА_1 " (31.03.2020 року) є вимушеним прогулом позивача, з вини відповідача, оскільки останній не мав правових підстав для звільнення позивача.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пп. «з» п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

А в разі, якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

В матеріалах справи наявна довідка видана Вищим адміністративним судом України від 14.09.2020 року № 118, згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача склала 9 646,00грн (т.2 а.с. 21).

Відтак, середньоденна заробітна плата становить 438,75 грн. (9 646,00 / 22 робочих дні).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 грудня 2018 року по 31 березня 2020 року (включно), становить 140 742,45 грн. (438,75 грн. х 321 робочий день) та саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача викладені в апеляційній скарзі підкріплені належними та допустимими доказами, які підтверджують правомірність оскаржуваного рішення.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи позивача та відповідача викладені в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині, та прийняттю нового рішення, згідно з яким позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Апеляційну скаргу Вищого адміністративного суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року в частині зобов`язання Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України надати ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною згідно її заяви від 14.11.2018 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Вищого адміністративного суду України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2018 по 31.03.2020 року включно, в розмірі 140 742,45грн (сто сорок тисяч сімсот сорок дві гривні 45 копійок).

В іншій частині, Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені ст. ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов

Суддя В. Ю. Ключкович

Суддя Є.О. Сорочко

(Повний текст постанови складено 24.09.2020 року)