Справа № 400/738/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 р. № 400/738/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034
про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області (далі - відповідач), в якій просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу згідно з наказом «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту документації із землеустрою» від 08.01.2020 №416/О/14-20-СГ у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої в межах території Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства; зобов`язати відповідача в установленому порядку надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої в межах території Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства відповідно до графічного матеріалу, про що видати відповідний наказ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність посилання відповідача на статтю 136 Земельного кодексу України як підставу для відмови в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо бажаної ним земельної ділянки.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, посилаючись на обставину включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, право оренди на які пропонується до продажу на земельних торгах окремими лотами, що відповідно до частини третьої статті 136 Земельного кодексу України виключає можливість відчуження цієї земельної ділянки до завершення торгів та є окремою підставою для відмови громадянам у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

У зв`язку з відсутністю заяв про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, суд розглянув справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

08.01.2020 відповідач видав наказ № 416/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» (а. с. 12), яким, з посиланням на статтю 136 Земельного кодексу України, відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої в межах території Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства - на підставі того, що земельна ділянка не може бути передана у приватну власність, оскільки була включена до переліку земельних ділянок сільськогоподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах.

Отже, підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою була передбачена статтею 136 Земельного кодексу України обставина включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогоподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах.

Листом від 08.01.2020 № 26/408-20 (а. с. 50) Відділ у Веселинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області запропонував відповідачу включити до переліку земельних ділянок земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги по Веселинівському району Миколаївської області згідно з додатком до зазначеного листа.

Додатка до вказаного вище листа з переліком земельних ділянок, про які йдеться у листі, відповідач суду не надав, тому установити його зміст та перевірити наявність у ньому спірної земельної ділянки не є можливим.

11.01.2020 відповідач видав наказ № 807/0/14-20-СГ «Про включення земельних ділянок в перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які пропонується до продажу на земельних торгах окремими лотами» (а. с. 49), згідно з пунктом 1 якого включив до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах земельні ділянки згідно з додатком.

Додатку до наказу від 11.01.2020 № 807/0/14-20-СГ відповідач суду не надав, перевірити наявність у ньому спірної земельної ділянки не є можливим, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що така земельна ділянка включена до цього переліку.

Дослідивши у сукупності графічний матеріал бажаного місця розташування земельної ділянки в межах території Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (а.с. 13) та скріншот веб-сайту https://map.land.gov.ua (публічна кадастрова карта) (а. с. 24), суд установив, що бажана позивачем земельна ділянка не має кадастрового номера.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що ї передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини 7 цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/481/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі №347/964/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №263/16221/17.

При цьому приписи статті 136 Земельного кодексу України, якою визначено порядок добору земельних ділянок державної чи комунальної власності та підготовка лотів для продажу на земельних торгах, свідчать про те, що віднесення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах є також самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Так, згідно з положеннями частин 1-3 цієї статті, організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу.

Добір земельних ділянок державної чи комунальної власності, у тому числі разом з розташованими на них об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) державної чи комунальної власності, які або права на які виставляються на земельні торги, здійснюється з урахуванням затверджених містобудівної документації та документації із землеустрою, а також маркетингових досліджень, інвестиційної привабливості, звернень громадян та юридичних осіб щодо намірів забудови.

Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Пунктом 4 частини четвертої статті 136 Земельного кодексу України передбачено, що підготовка лотів до проведення земельних торгів включає державну реєстрацію земельної ділянки.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №815/3059/17 та від 17.10.2019 у справі №823/1120/16.

Аналіз наведених правових норм також дає змогу дійти висновку, що перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги, серед іншого, в обов`язковому порядку має містити кадастровий номер відповідної земельної ділянки. При цьому фактично формуванню переліку земельної ділянки передує процедура підготовки лоту до торгів, в межах якої організатор торгів, зокрема, здійснює відведення такої земельної ділянки та державну реєстрацію останньої із присвоєнням відповідного кадастрового номеру.

Аналогічні висновки відповідають позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №815/905/17, від 08.11.2019 у справі № 420/914/19.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 816/2119/16, включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою. Проте зазначена обставина потребує перевірки судами, особливо, якщо особа оскаржує відмову в наданні дозволу саме з цієї причини.

Посилаючись на включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогоподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах згідно з наказом від 11.01.2020 № 416/0/14-20-СГ, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження цієї обставини, у тому числі додатку до зазначеного наказу, який містить відповідний перелік, а також доказів формування земельної ділянки, її державної реєстрації з присвоєнням кадастрового номера тощо.

Також суд бере до уваги, що наказ про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою виданий раніше (08.01.2020) за наказ, на який відповідач посилається в обґрунтування включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах (11.01.2020).

Відповідач не спростував доводів позивача про несформованість бажаної ним земельної ділянки, зокрема, відсутність у неї кадастрового номера.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не довів наявність обставини, на якій ґрунтуються його заперечення проти позову, а саме: включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах. Зокрема посилаючись на цю обставину, відповідач не надав переліку таких ділянок, не надав жодних пояснень щодо того, у зв`язку з чим за умови включення певних земельних ділянок у відповідний перелік наказом від 11.01.2020, уже 08.01.2020 він відмовив позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою на підставі статті 136 Земельного кодексу України. Відповідач не спростував та жодним чином не відреагував на наведені в позовній заяві доводи позивача про несформованість земельної ділянки та відсутність у неї кадастрового номера.

Натомість позивач довів відсутність у бажаної ним земельної ділянки кадастрового номера, що виключає можливість її державної реєстрації та включення до наведеного вище переліку.

Отже, відмова в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою є протиправною.

Оскільки така відмова оформлена наказом відповідача від 08.01.2020 № 416/О/14-20-СГ, належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування цього наказу, що є підставою для виходу за межі позовних вимог відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також для захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Суд вважає помилковою позицію відповідача, який вважає, що зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою є втручанням у його дискреційні повноваження.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Також підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах (стаття 136 Земельного кодексу України).

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

У спірних правовідносинах відповідач посилається на статтю 136 Земельного кодексу України, але не довів наявність обставин, за умови існування яких застосовується зазначена правова норма.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 зробив правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким».

У справі, що розглядається, повноваження щодо затвердження або відмови у затвердженні проекту землеустрою, регламентовані статтями 118 та 136 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі 825/2228/18.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судові витрати у справ становлять судовий збір у сумі 1 681,60 грн., сплачений позивачем за квитанціями від 05.02.2020 № 1861-6428-1777-8109 та № 1861-6424-6984-0986, та 1 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, сплачених адвокату Гусарову Сергію Дмитровичу за квитанцією до прибуткового касового ордера від 05.02.2020.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо стягнення судового збору суд виходить з такого.

За звернення до адміністративного суду позивач сплатив судовий збір у сумі 1 681,60 грн. як за дві позовні вимоги немайнового характеру.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" (далі - Закон № 3674-VI), у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Разом з тим, системний аналіз частини першої статті 6 Закону № 3674-VI, частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 640/21330/18.

Згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вищенаведене, суд роз`яснює позивачу, що у зв`язку із сплатою судового збору в більшому розмірі, ніж установлено законом, судовий збір у сумі 840,80 грн. може бути повернуто позивачу з Державного бюджету України за його письмовим клопотанням ухвалою суду (пункт 1 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI).

У зв`язку із зазначеним, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути 840,80 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 1500 грн. суд виходить з такого.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесення зазначених витрат позивач надав суду:

- договір № 5/20 про надання правничої (правової) допомоги, укладений між позивачем як клієнтом та адвокатом Гусаровим Сергієм Дмитровичем 30.01.2020, відповідно до пункту 1.1. клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі на умовах, передбачених цим Договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та в строки, обумовлені сторонами;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 05.02.2020 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 5/20 від 30.01.2020, згідно з яким «адвокат надав, а замовник прийняв юридичні послуги щодо:

1) надання консультації з законодавства України, яким регулюється право порядок притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, права та обов`язки особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного прав порушення, порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, наслідки невиконання постанови про накладення адміністративного стягнення;

2) вивчення судової практики у справах про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та оскарження прийнятих у них рішень;

3) підготовлення та передачі до Миколаївського окружного адміністративного суду позовної заяви (адміністративного позову) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії;

4) представництво інтересів клієнта в Миколаївському окружного адміністративного суду у справі за позовом клієнта про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Вартість послуг Адвоката за цим Актом складає 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.»;

- квитанцію до прибуткового касового ордера від 05.02.2020 № 2 про сплату 1 500 грн. за правничу допомогу за договором № 5/20 від 30.01.2020;

- «детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних та передбачуваних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії», який містить відомості про надані послуги, витрачений час та вартість послуги. Сумарна вартість наданих послуг становить 1 500 грн.;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 17.01.2017;

- копію посвідчення адвоката від 17.01.2017;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 30.01.2020.

Суд бере до уваги, що у зазначена у пунктах 1) та 2) акту від 05.02.2020 правнича допомога надана позивачу не у зв`язку із спором, що розглядається в межах справи №400/738/20, а з питань адміністративних правопорушень та притягнення до адміністративної відповідальності, а зазначена в пункті 4) правнича допомога (з представництва інтересів позивача в Миколаївському окружному адміністративному суді) фактично не надана позивачу, оскільки суд розглянув справу у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, тобто без проведення судового засідання.

Отже, відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 05.02.2020 підлягають до стягнення витрати на правничу допомогу, зазначені у пункті 3) цього акту (щодо підготовки та подання до суду позовної заяви), розмір яких відповідно до «Детального опису робіт…», становить 700 грн.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що наданими документами підтверджується понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 700 грн., які належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код за ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту документації із землеустрою» від 08.01.2020 №416/О/14-20-СГ.

3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр-т Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код за ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої в межах території Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства відповідно до графічного матеріалу, про що видати відповідний наказ.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр-т Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 700 грн. (сімсот гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна