Справа № 520/8923/2020
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 р. № 520/8923/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвої О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, а саме, наказ ДМС України №92 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» від 22.03.2019 року в частині скасування посвідки на постійне його проживання.

В обґрунтування позову, представник позивача зазначив, що спірне рішення ДМС України №92 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» від 22.03.2019 року в частині скасування посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправним та таким, що грубо порушує законодавство України, права, свободи та законні інтереси позивача, та підлягає скасуванню.

Позивачем через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача надав відзив на позов, в якому заперечував проти позову, просив у задоволенні заявлених вимог відмовити з огляду того, що позивач звернувся з питанням видачі посвідки на постійне проживання 12.06.2003 року, у нього були відсутні підстави для оформлення посвідки на постійне проживання відповідно до абз. 4 п. 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону. Також посилається, що рішення від 16.06.2004 року та від 22.04.2005 року (прийняте ВГІРФО УМВС України в Харківській області) про оформлення посвідок на постійне проживання позивачу серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно, прийнято з порушенням вимог законодавства.

Позивач у відповіді на відзив, заперечував проти викладених доводів відповідача у відзиві, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Будь-яких пояснень щодо предмету спору від третіх осіб до суду не надходило, а матеріали справи не містять.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України вважає можливим розглянути дану справу у порядку письмового провадження.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнаму.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у 1993 році прибув в Україну на професійне навчання згідно з Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадянна профечійне навчання та роботу на підприємства і в організаціях СРСР від 02.04.1981 року.

З січня 1993 по січень 1994 року ОСОБА_1 працював на Київському заводі «Ленінська кузня». Під час роботи на заводі здобув професію електрозварника. Після звільнення з заводу залишився проживати на Україні.

На підставі висновку про розгляд клопотання щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 від 16.06.2004 року, на підставі п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», позивача документовано посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_2 від 22.04.2005 року терміном дії - безстроково.

03.07.2020 року позивач через свого представника звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з адвокатським запитом щодо дійсності дозволу на імміграцію громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тих підстав, що позивач досяг 45-річного віку та його посвідка на постійне проживання підлягає обміну відповідно до чинного законодавства.

Повідомленням № 6301.8.1-11804/63.2-20 від 10.07.2020 року ГУ ДМС України в Харківській області повідомило представника позивача про скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наказом ДМС України № 92 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» від 22.03.2019 року.

Копія Наказу ДМС України № 92 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» від 22.03.2019 року ГУ ДМС України в Харківській області не надавалася.

Прийняте відповідачем оспорюване рішення - наказ ДМС України № 92 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» від 22.03.2019 року в частині скасування посвідки на постійне проживання відносно гр. Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і стало підставою звернення до Харківського окружного адміністративного суду.

Судом встановлено, що первинно видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз. 4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Інспектором ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області капітаном міліції Кузнєцовою Г.В. зазначені підстави для видачі позивачу посвідки на постійне проживання, були самостійно визнані та зазначені у висновку.

Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Згідно зі статтею 16 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Суд, зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ, визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів 2, 3 цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до абз. 6 п. 4 Розділу V Закону №2491-ІІІ, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства, тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

Згідно ст. 12 Закону № 2491-III, передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 2491-III, передбачено, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1993 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При видачі позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, уповноважений орган проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувався положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач прийняв протилежне рішення, що міститься у висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області.

Доказів того, що посвідка на постійне проживання ОСОБА_1 є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

З приводу доводів відповідача про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, суд зазначає наступне.

Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ, цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування. 7 липня 2001 року вказаний закон опубліковано у виданні "Урядовий кур`єр" № 119.

Пунктом 2 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001 року, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала постанова КМУ "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002 року. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким чином, суд зазначає, що документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому постановою КМУ №1983 від 26.12.2002 року, вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до вищенаведеного, громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п. 2 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 року.

Суд зазначає, що на момент звернення позивача з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

З огляду на викладене, суд вказує, що посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача у висновку на той факт, що після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абз.4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки жодним законом дана норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Крім того, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

Одночасно, матеріалами справи підтверджено, що позивач проживає в Україні в м. Харкові однією родиною з дружиною ОСОБА_3 та малолітніми дітьми - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які на підставі ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» є громадянами України.

За вказаного, не може бути залишена поза увагою суду та обставина, що рішення відповідача позбавляє позивача права на постійне проживання в Україні, оскільки фактично змушує його виїхати з України і тим самим порушує права та законні інтереси позивача, як іноземця.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Положеннями пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251 встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, як вище вже зазначено, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Закону №2491-ІІІ.

Судом встановлено, що позивач у 1993 році прибув до України з метою працевлаштування та у подальшому залишився проживати в Україні та з заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Закону №2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.

Водночас, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні відповідним органом була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України, при цьому, документування позивача посвідкою на постійне місце проживання відбулося на підставі пункту 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію виявлено не було та надано позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Таким чином, доводи відповідача про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства, є необґрунтованим.

Суд, вирішуючи спір, застосовуючи ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, врахував висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.09.2019 року по справі №820/1822/17.

Відтак, оспорюване рішення відповідача в частині п. 10 наказу Державної міграційної служби України № 92 від 22.03.2019 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд, вважає не порушеним строк звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки позивачу стало відомо про прийняття відповідачем оспорюваного рішення 10.07.2020 року, саме з повідомлення № 6301.8.1-11804/63.2-20 від 10.07.2020 року.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу - задовольнити.

Скасувати наказ Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) від 22.03.2019 року №92 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині пункту 10 стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 29 вересня 2020 року.

Суддя Заічко О.В.