Справа № 826/15213/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 року м. Київ № 826/15213/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

установив:

17.09.2018 ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління ДФС у Київській області про скасування вимоги про сплату недоїмки (боргу) від 18.04.2018 №Ф-167418-50.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем порушено норми матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення.

Позивач зазначає, що за підпунктом 2 пункту 2 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953 (Інструкція №449), за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску до платників накладається штраф про що складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за формою згідно з додатком 12 до Інструкції №449. Згідно з підпунктом 5 пункту 2 розділу VII Інструкції №449, розрахунок зазначеної штрафної санкції мав бути здійснений за даними акта документальної перевірки платника єдиного внеску.

Однак, контролюючим не проведено відповідної перевірки. Також відповідач про застосування штрафу та нарахування пені мав скласти рішення, а не вимогу. Наведене свідчить про порушення порядку притягнення позивача до відповідальності.

До того ж, 30.08.2018 у відповідь на адвокатський запит ГУ ДФС у Київській області надано позивачу зокрема рішення від 05.05.2017 № про стягнення заборгованості у розмірі 5692,25 грн. Таким чином, є два різних за своїм правовим статусом документи щодо нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 5692,25 грн.

Також позивач вказала, що в порушення статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (Закон №2464-VI) відповідач надіслав їй оскаржувану вимогу не протягом трьох робочих днів з дня її винесення, а 08.05.2018, тобто на 20-й день з дати її винесення.

Вимога про сплату недоїмки (боргу) від 18.04.2018 №Ф-167418-50 не містить обов`язкових реквізитів, а саме суми недоїмки. Дана обставина свідчить про недотримання відповідачем вимог частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI та додатку 7 Інструкції №449. При цьому, за змістом частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI лише у разі існування недоїмки контролюючий орган надсилає платнику податків вимогу про її сплату.

З огляду на відповідь Фінансово-економічного департаменту Пенсійного фонду України від 03.04.2017 №3307/13-11 позивач зазначає про те, що органи Пенсійного Фонду України продовжують адміністрування єдиного внеску у частині завершення процедур такого адміністрування. Відповідно, сума заборгованості, штраф та пеня могли бути нараховані Пенсійним фондом України, але не ГУ ДФС у Київській області. При цьому, суми фінансових санкції підлягають списанню згідно статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 09.07.2003 №1058-IV (Закон №1058-IV).

Позивач вказує, що з 13.09.2012 отримує пенсію за віком, тому згідно із частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI звільнена від сплати за себе єдиного внеску. Подання до контролюючих органів звітності про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску у 2015 році не свідчить про те, що ОСОБА_1 вважала себе платником ЄСВ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2018 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому заперечив проти задоволення позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Зазначив, що у відповідності до акту передачі даних з карток особових рахунків платників єдиного внеску

від 30.09.2013 Пенсійним фондом України передано до Міндоходів України для подальшого адміністрування з 01.10.2013 зокрема заборгованість ОСОБА_1 зі сплати ЄСВ в сумі 9776,75 грн. Вказана заборгованість погашена позивачем в примусовому порядку в ході виконавчих проваджень №31615404, №37066051, №37607173, №37607173 та №40075390. Повноваження відповідача нараховувати їй суми заборгованості, штрафні санкції та пеню з ЄСВ передбачені відповідними положеннями Закону №2464-VI та Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України), норми яких також свідчать і про відсутність таких повноважень у органів Пенсійного фонду України.

Подання позивачкою саме до Володарського відділення Тетіївської ОДПІ звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (додаток 5) за 2011 рік (№3801464), 2012 рік (№3801726), 2013 рік (№3801897), а також подальше погашення нею суми заборгованості з ЄСВ в розмірі 9776,75 грн свідчить, по-перше, про визнання нею наявності такої узгодженої заборгованості, а по-друге, про її обізнаність з тим, який орган державної влади здійснює адміністрування ЄСВ з 01.10.2013.

З огляду на несвоєчасність погашення позивачем вказаної заборгованості до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції та нарахована пеня згідно рішень від 05.05.2017 № про застосування штрафних санкцій в сумі 1242,69 грн та нарахування пені в сумі 4449,56 грн, а також 17.06.2017 № про застосування штрафних санкцій в сумі 321,06 грн та нарахування пені в сумі 1499,72 грн.

На дату винесення спірної вимоги від 18.04.2018 №Ф-167418-50 про сплату боргу в сумі 5692,25 грн за позивачем рахувалась заборгованість з ЄСВ за штрафними санкціями в сумі 1242,69 грн та пенею в сумі 4449,56 грн.

Відповідач наголосив на тому, що штрафні санкції в сумі 1242,69 грн застосовані, а пеня в сумі 4449,56 грн нарахована згідно рішення від 05.05.2017 № у зв`язку із несвоєчасністю погашення заборгованості з ЄСВ за 2015-2017 роки. При цьому, вимога від 18.04.2018 №Ф-167418-50 складена у зв`язку несплатою позивачем вказаних штрафних санкцій та пені. Тому, є безпідставними доводи позивача про нарахування на підставі двох різних рішень штрафних санкцій в розмірі 5692,25 грн.

Також відповідач вказав на безпідставність посилань позивача на підпункт 5 пункту 2 розділу VII Інструкції №449, адже дана норма визначає обчислення штрафних санкцій за даними акта документальної перевірки платника ЄСВ за несплату, неповну сплату або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат (авансових платежів), тобто у випадку виплати коштів третім особам (наприклад, найманим працівникам). Як слідує із форми рішення від 05.05.2017 № року воно складене саме згідно з додатком № 12 до Інструкції №449. Відтак, для визначення штрафних санкцій з ЄСВ у такому випадку використовуються виключно дані інформаційної системи органу доходів і зборів, жодна окрема документальна перевірка не проводиться.

Щодо відсутності у вимозі від 18.04.2018 №Ф-167418-50 такого необхідного реквізиту як недоїмка, відповідач пояснив, що вказана вимога складена у зв`язку із наявністю у позивача заборгованості зі сплати штрафних санкцій та пені, а не сум ЄСВ. Станом на дату формування спірної вимоги недоїмка зі сплати ЄСВ у позивача відсутня. При цьому, доводи позивача в цій частині є маніпулюванням та підміною понять.

Вимога від 18.04.2018 №Ф-167418-50 направлена на адресу позивача, однак 12.05.2018 повернулась у зв`язку із відмовою адресата отримати поштове відправлення, тому вимога вважається врученою позивачу 12.05.2018.

Відповідач зазначив про безпідставність посилань позивача на довідки Володарського відділення Сквирської МДПІ Київської області ДПС щодо відсутності у позивача заборгованості, адже вказані довідки видані до передачі податкових органів функції з адміністрування ЄСВ, відповідно такі довідки не могли містити інформацію про наявність заборгованості з ЄСВ. На запит позивача від 30.03.2017 Володарським відділенням Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області відмовлено у видачі позивачу довідки про відсутність у неї заборгованості з огляду на наявність такої заборгованості. Дану відмову позивач отримала особисто 03.04.2017, відповідно доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Також відповідач заперечив проти посилань позивача на статтю 15 Закону №1058-IV як на підставу списання наявної у позивача заборгованості. Вказав, що зазначене списання передбачене частиною 15 статті 106 Закону №1058-IV, а не статтею 15 Закону №1058-IV як зазначає позивач. При цьому, списанню підлягають фінансові санкції застосовані до фізичних осіб-підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування, за несплату внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в той час як в даному випадку фінансові санкції застосовані до позивача за несвоєчасне погашення заборгованості з ЄСВ.

В спростування тверджень позивача про те, що вона не є платником ЄСВ з 13.09.2012 року з огляду на її вихід на пенсію та з огляду на її неучасть у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідач зазначив, що позивачкою до суду не надано жодного підтвердження про те, що на неї поширюються положення частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI. Крім того, сума заборгованості з ЄСВ, відображена у спірній вимозі, включає в себе штрафні санкції та пеню за несвоєчасне погашення недоїмки, а не саму недоїмку з ЄСВ. Вказана же недоїмка була сформована позивачкою особисто ще у 2011-2013 роках і підтверджена поданням нею до контролюючих органів звітності про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску у 2015 році (тобто на той момент ОСОБА_1 вважала себе платником ЄСВ).

Керуючись нормою частини п`ятої статті 262 КАС України, суд здійснював розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

ОСОБА_1 з 25.06.2004 по 02.04.2013 була зареєстрована як фізична особа-підприємець.

З 13.09.2012 ОСОБА_1 отримує пенсію за віком.

У зв`язку із прийняттям Закону України від 04.07.2013 року №406-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (Закон №406) адміністрування ЄСВ було розпочате органами державної фіскальної служби.

У відповідності до акту передачі даних з карток особових рахунків платників єдиного внеску від 30.09.2013 Пенсійним фондом України передано до Міндоходів України для подальшого адміністрування з 01.10.2013 зокрема заборгованість ОСОБА_1 зі сплати ЄСВ в сумі 9776,75 грн, в тому числі за 2011 рік в сумі - 4010,3 грн, за 2012 рік - 4572,42 грн, за І квартал 2013 року - 1194,03 грн.

31.07.2014 реєстраційною службою Володарського РУЮ відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» до Єдиного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців внесено запис №5000892 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 . Не зважаючи на це, позивачка продовжувала перебувати на обліку у Володарському відділенні Білоцерківської ОДПІ та знаходилась у реєстраційному стані 11 «Припинено, але не знято з обліку» в зв`язку з наявністю заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вказана заборгованість погашена позивачем в примусовому порядку в ході виконавчих проваджень №31615404, №37066051, №37607173, №37607173 та №40075390. Так, з пенсії позивачки утримано і перераховано до Пенсійного фонду України заборгованість протягом 2013-2017 років наступним чином: у 2013 році - 410,55 грн, у 2014 році - 1 850,55 грн, у 2015 році - 2 277,6 грн, у 2016 році - 1 946, 78 грн, у 2017 році - 5 112, 05 грн.

З огляду на несвоєчасність погашення позивачем вказаної заборгованості до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції та нарахована пеня зокрема згідно рішень від 05.05.2017 № про застосування штрафних санкцій в сумі 1242,69 грн та нарахування пені в сумі 4449,56 грн (штрафні санкцій в розмірі 20%, нарахування за період з 01.08.2013 по 06.04.2017), а також 17.06.2017 № про застосування штрафних санкцій в сумі 321,06 грн та нарахування пені в сумі 1499,72 грн (штрафні санкцій в розмірі 10%, нарахування за період з 02.05.2013 по 18.05.2015).

У зв`язку із несплатою штрафних санкцій та пені визначених рішенням від 05.05.2017 №, відповідачем сформовано вимогу від 18.04.2018 №Ф-167418-50 про сплату боргу в сумі 5692,25 грн, в тому числі за штрафними санкціями в сумі 1242,69 грн та пенею в сумі 4449,56 грн.

Вимога від 18.04.2018 №Ф-167418-50 направлена на адресу позивача, однак 12.05.2018 повернулась у зв`язку із відмовою адресата отримати поштове відправлення, тому вимога вважається врученою позивачу 12.05.2018.

Позивач вважає протиправною вказану вимогу, а тому звернулась до суду із даним позовом.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом №2464-VI.

Згідно пункту першого частини першої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 1 Закону №2464-VI недоїмкою є - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

За приписами пунктів 6-7 частини першої статті 13 Закону № 2464 органи доходів і зборів мають право застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом та стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Відповідно до пункту 31 частини першої статті 1 Закону №2464 органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи.

Згідно частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Так, відповідно до пункту третього розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, зареєстрованим в Мінюсті 07.05.2015 за № 508/26953 (Інструкція №449), фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках:

- якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами;

- якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

За приписами пункту четвертого розділу 6 Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Із пояснень відповідача та матеріалів справи судом встановлено, що оскаржувану вимогу від 18.04.2018 №Ф-167418-50 про сплату боргу надіслано позивачу у зв`язку із наявністю у неї боргу зі сплати фінансових санкцій, які нараховані згідно рішення від 05.05.2017 №.

Рішення від 05.05.2017 № позивач отримала 12.05.2017, що підтверджується матеріалами справи, однак не вчинила дій щодо оскарження даного рішення.

Суд зауважує, що предметом розгляду у даній справі є правомірність формування вимоги від 18.04.2018 №Ф-167418-50, а не застосування до позивача штрафних санкції та нарахування пені на підставі рішення від 05.05.2017 №. Відповідно, суд не враховує доводів позивача щодо протиправності та необґрунтованості застосування штрафних санкції та нарахування пені згідно рішення від 05.05.2017 №.

Також суд зауважує, що спірною вимогою позивачу не нараховані позивачу фінансові санкції. Тому, є безпідставними доводи позивача про те, що спірною вимогою до неї повторно (з огляду на наявність рішення від 05.05.2017 №) застосовані фінансові санкції.

Відсутність у спірній вимозі такого реквізиту як сума недоїмки, пояснюється тим, що у вимозі від 18.04.2018 №Ф-167418-50 зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати штрафу та пені, а не недоїмки зі сплати ЄСВ. Спірна вимога сформована за формою згідно з додатком 7 Інструкції №449. Для формування такої вимоги не є обов`язковим проведення перевірки.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем строку надсилання вимоги від 18.04.2018 №Ф-167418-50, суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що відповідач надіслав їй оскаржувану вимогу не протягом трьох робочих днів з дня її винесення, а 08.05.2018, тобто на 20-й день з дати її винесення.

Згідно частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

За змістом пункту 3 розділу 6 Інструкції №449 орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом десяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

З урахуванням викладеного суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що строк надсилання вимоги в даному випадку складає три робочих днів із дня її винесення, адже спірну вимогу сформовано у зв`язку із застосуванням до позивача штрафних санкції та нарахування пені у травні 2017 року. Отже, вимога від 18.04.2018 №Ф-167418-50 мала бути надіслана позивачу до 15.06.2017.

Суд зазначає, що 15.06.2017 спірна вимога не могла бути надіслана позивачу адже складене лише від 18.04.2018. Отже, відповідачем складено та надіслано оскаржувану вимогу з недотриманням строку, передбаченого пунктом 3 розділу 6 Інструкції №449.

Водночас, системний аналіз наведених норм статті 25 Закону №2464-VI та Інструкції №449 дає підстави вважати, що вимога про сплату боргу з ЄСВ стає юридично значимою для платника ЄСВ виключно з моменту отримання такої вимоги, адже вказані норми саме з отриманням вимоги пов`язують:

- можливість узгодження визначених в ній сум;

- проведення процедур адміністративного та судового оскарження;

- можливість направлення вимоги на примусове виконання до підрозділу державної виконавчої служби.

Отже, недотримання відповідачем строку формування та надсилання на адресу позивача спірної вимоги не створює для позивача будь яких юридичних наслідків, в тому числі жодним чином не порушує права позивача.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, суд вважає, що відповідач правомірно сформував вимогу від 18.04.2018 №Ф-167418-50, підстави вважати таку вимогу протиправною - відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За приписами статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення її прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, в той час, як відповідачем, як суб`єктом владних повноважень виконано, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення понесених нею судових витрат з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України,

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління ДПС у Київській області (місцезнаходження юридичної особи: 03680, місто Київ, вулиця Народного ополчення, будинок 5а, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 39393260).

Суддя О.М. Чудак