Справа № 520/5303/2020
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 р.Справа № 520/5303/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Сіренко О.І. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків, по справі № 520/5303/2020

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича

треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "СІТІ ФІНАНС"

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Романа Васильовича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "СІТІ ФІНАНС", в якій просила суд:

- визнати постанову приватного виконавця Клименко Романа Васильовича про відкриття виконавчого провадження № 61781226 протиправною та скасувати її;

- вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місце проживання боржника знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва. Посилаючись на позицію Верховного Суду висловлену в постанові від 25.01.2019 року у справі №511/1342/17, зазначає, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження. Також зазначає, що виконавець відкриває виконавче провадження на підставі заяви стягувача, в якій він має право зазначити будь-які відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення. Надання стягувачем доказів на підтвердження зазначеної в заяві інформації не вимагається.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Беручи до уваги приписи ч.3 ст. 268 КАС України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними в ній доказами у порядку письмового провадження.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1

На примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. перебуває виконавче провадження №61781226, у якому позивач є боржником.

09.04.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Клименком Р.В. у межах виконавчого провадження №61781226 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Вказане виконавче провадження відкрито на підставі заяви ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "СІТІ ФІНАНС" від 23.03.2020 р. про примусове виконання виконавчого напису вчиненого 06.03.2020 р. приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. за № 2760 про стягнення з боржника, ОСОБА_1 , коштів у розмірі 25 703,04 грн.

Не погоджуючись із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, вважаючи її протиправною, позивач звернулася до суду за захистом порушеного, на її думку, права.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали виконавчого провадження дають підстави вважати про порушення приватним виконавцем ОСОБА_2 встановлених правил територіальної діяльності. Так, незважаючи на те, що йому була відома адреса реєстрації місця проживання позивача (боржника), яка не належала до його виконавчого округу, він прийняв виконавчий документ для виконання з порушенням вимог ч.2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як вбачається з Єдиного реєстру приватних виконавців України приватний виконавець Клименко Р.В. діє у виконавчому окрузі м. Київ.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно із ст. 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 1404-VIII, право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Відповідно до ст. 24 Закону № 1404-VIII, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - Фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

Приймаючи виконавчий документ до свого виконання, відповідач виходив з того, що у виконавчому написі №2760 від 06.03.2020 р., що виданий приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., вказано місце проживання боржника АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до підпорядкованого Приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що положеннями Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження боржника зазначеного у виконавчому документі.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на положення ч.3 ст. 26 Закон України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Спірним питанням у цій справі є питання, чи мав право державний виконавець при наявності даних щодо місця реєстрації боржника відкривати провадження за фактичним її місцем проживання.

З цього приводу колегія суддів зазначає насутпне.

Місцем постійного проживання фізичної особи, відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Право на місце проживання, як особисте немайнове право фізичної особи, включає в себе такі основні повноваження:

- володіння місцем проживання, тобто можливість особи мати одно чи декілька місць проживання;

- використовувати своє місце проживання, тобто це гарантована законом можливість набувати цивільних прав та виконувати покладені на особу цивільні обов`язки за місцем проживання, якщо інше не передбачено законом чи домовленістю між сторонами.

- вільно обирати та змінювати місце проживання, тобто передбачена можливість вільно обирати країну, населений пункт де буде розташоване місце проживання, а також безпосереднє місце проживання.

Отже, законодавець дозволяє фізичній особі не проживати за місцем реєстрації та мати можливість мати одно чи декілька місць проживання.

За таких обставин є обґрунтованими доводи скаржника про наявність у нього законодавчо встановленого права відкрити виконавче провадження не за місцем реєстрації боржниці, а за місцем її проживання, адже саме місце проживання було зазначено у виконавчому документі та заяві стягувача.

Суд першої інстанції критично поставився до доводів приватного виконавця Клименко Р. В. про зазначення у виконавчому написі №2760 від 06.03.2020 р., що виданий приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 , місця проживання боржника АДРЕСА_2 , вважаючи, що у випадку відкриття виконавчого провадження слід керуватися саме місцем його реєстрації.

Водночас колегія суддів не поділяє правову позицію суду першої інстанції, що місцем проживання боржника, є виключно місце його реєстрації.

Словесний, логіко-граматичний та юридичний аналіз конструкцій ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави вважати, що законодавець, надаючи приватному виконавцю право вибору адреси боржника для прийняття виконавчого документа до виконання, не мав на увазі виключно адресу реєстрації боржника, адже для проведення таких дій достатньо перебування особи на адміністративно-територіальної одиниці, менше шести місяців на рік.

На підставі зазначеного вище, 09.04.2020 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Романом Васильовичем правомірно керуючись ст. ст. 4, 24, 26, 28 ЗУ «Про виконавче провадження» та виходячи із зазначеної стягувачем у заяві про примусове виконання рішення інформації про місце проживання боржника, було відкрито виконавче провадження за місцем проживання боржника та винесено у виконавчому провадженні постанову про відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи, що державний виконавець не має обов`язку перевіряти місцезнаходження боржника, що зазначив стягувач у виконавчому документі, не було підстав вважати, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання та повертати його стягувачу.

Даний висновок суду апеляційної інстанції побудований на постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року (справа № 804/2721/15) та від 23 січня 2019 року (справа №820/838/17), а також на ухвалі від 25 січня 2019 року (справа № 511/1342/17) в яких суд вищої інстанції дійшов висновку про відсутність у державного виконавця права, на стадії відкриття виконавчого провадження, перевіряти відомості щодо місцезнаходження боржника, зазначені стягувачем.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував вище наведені фактичні обставини справи та вимоги закону та дійшов хибного висновку, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 09.04.2020 р. №61781226 є протиправною та помилково скасував її.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права: неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Пунктом 1 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення підлягає скасуванню.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивачу відповідно до приписів ст. 139 КАС України не відшкодовуються.

Щодо вимог апелянта про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, суд зазначає наступне.

Розподіл судових витрат врегульовано статтею 139 КАС України.

Відповідно до частини 6 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 2 статті 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому відповідачу - суб`єкту владних повноважень, можуть компенсуватись лише документально підтвердженні витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз, оскільки суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із владою.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі №161/14389/16-а..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2020 року по справі № 520/5303/2020 скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "СІТІ ФІНАНС" про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 61781226 відмовити. .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.І. Сіренко