Справа № 640/12160/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Сорочко Є.О.,

Степанюка А.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2020 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України (Державної фіскальної служби України) про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- зобов`язати Державну фіскальну службу України зареєструвати ОСОБА_1 , який має право здійснювати будь-які платежі та правочини без ідентифікаційного номера на підставі відмітки в паспорті від 09 листопада 2005 року, внесеною Державною податковою адміністрацією України, в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків як особу, яка через свої релігійні переконання відмовилась від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2005 року по справі № 2-601/2005, має відповідну відмітку в паспорті громадянина України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт наполягає, що позивач є особою, яка має право здійснювати будь-які платежі та правочини без ідентифікаційного номера, що підтверджується відміткою в паспорті, яка була проставлена на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2005 року у справі № 2-601/2005. Таким чином, позивач вважає, що в нього відсутній обов`язок робити нову відмітку та подавати відповідну заяву до контролюючого органу лише через зміну законодавства, при тому що оновленим законодавством таке зобов`язання на нього покладено не було, а його вже наявна відмітка в паспорті є чинною та такою, що підтверджує право позивача вчиняти правочини без використання ідентифікаційного коду.

У тексті апеляційної скарги позивач просить здійснювати розгляд справи за його участі.

Щодо заявленого позивачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України. Також, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 682-р від 21.08.2019 Кабінет Міністрів України погоджується з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Тобто, фактично функції з реалізації державної податкової політики наразі виконуються Державною податковою службою України, в той час як згідно з вищенаведеними положеннями, здійснення функцій Державної фіскальної служби припинено.

Згідно зі статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відтак, колегія суддів вирішила замінити сторону по справі, а саме: відповідача - Державну фіскальну службу України на правонаступника, належного відповідача - Державну податкову службу України.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2005 року у справі № 2-601/2005 зобов`язано ДПА України анулювати раніше видане ОСОБА_1 ідентифікаційний номер; зобов`язано виключити ОСОБА_1 з Державного з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів інформацію про нього та врахувати його як платника податків без ідентифікаційного номеру формам, що використовувались раніше; зобов`язано ДПА України надати на ім`я ОСОБА_1 офіційний документ про анулювання ідентифікаційного номера та про виключення ОСОБА_1 з Державного з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів інформацію про нього; зобов`язано ДПА України зробити в паспорті ОСОБА_1 напис «Має право здійснювати будь-які платежі та правочини без ідентифікаційного номера».

На підставі вказаного рішення, ДПА України внесено відповідний запис до паспорта позивача про право здійснювати будь-які платежі та правочини без ідентифікаційного номера.

04 січня 2019 року позивач звернувся до контролюючого органу із заявою про реєстрацію ТОВ «ФОРПОСТ ТРЕЙД», в якому позивач є засновником та керівником, платником податку на додану вартість.

Листом від 11 січня 2019 року контролюючий орган повідомив позивача про відмову ТОВ ФОРПОСТ ТРЕЙД» в проведенні відповідної реєстрації, з огляду на невідповідність відомостей в державних реєстрах відомостям, зазначених у відповідній заяві, а саме вказано, що не збігаються відомості номеру та серії паспорту ОСОБА_1 , як особи, що відмовилась від ідентифікаційного номеру.

Не погоджуючи з такою відмовою, 07 лютого 2019 року позивач звернувся до відповідача із електронним листом для встановлення обставин щодо встановлених розбіжностей.

Так, листом від 12 лютого 2019 року. № 6079/6/99-99-08-02-01-15 контролюючий орган повідомив позивача про те, що останній не зареєстрований в Державному реєстрі ні за реєстраційним номером облікової картки платника податків, ні за прізвищем, іменем, по-батькові та серією і номером паспорта громадянина (для громадян, які за своїми релігійними переконаннями відмовляються від прийняття реєстраційного номеру облікової картки платника податків) та запропонував заявнику звернутись до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання) для подання Повідомлення за формою № 1П, яке водночас є заявою для обліку в окремому реєстрі Державного реєстру.

Вважаючи дії контролюючого органу протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що враховуючи відсутність у Податковому кодексі України приписів щодо збереження порядку обліку платників податків за іменем, прізвищем, іменем по батькові, місцем проживання, суд вважає, що з 01 січня 2011 року податковий облік позивача має здійснюватися за правилами Податкового кодексу України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 35 Конституції України кожному гарантоване право на свободу світогляду і віросповідання.

Статтею 7 Закону України від 22 грудня № 320/94-ВР «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів» (далі - Закон № 320/94-ВР), що був чинним на момент ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.02.2005 р. по справі № 2-601/2005, передбачалось, що ідентифікаційний номер з Державного реєстру є обов`язковим для використання підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, включаючи установи Національного банку України, комерційні банки та інші фінансово-кредитні установи в разі: виплати доходів, з яких утримуються податки та інші обов`язкові платежі згідно з чинним законодавством України; укладення цивільно-правових угод, предметом яких є об`єкти оподаткування та щодо яких виникають обов`язки сплати платежів; відкриття рахунків в установах банків. Первинні звітні та облікові документи, пов`язані з проведенням операцій, передбачених частиною першою цієї статті, які не мають ідентифікаційних номерів, вважаються недійсними, за винятком звітних та облікових документів, у яких відсутні ідентифікаційні номери осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 320/94-ВР для осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи, зберігаються раніше встановлені форми обліку платників податків та інших обов`язкових платежів. У паспортах зазначених осіб робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера.

Частиною другою статті 5 Закону № 320/94-ВР передбачено, що до Реєстру не вноситься інформація про осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи.

Обсяг інформації про фізичних осіб, яка включається до Реєстру, було визначено статтями 3 та 5 Закону № 320/94-ВР. Зокрема, передбачалось, що до інформаційного фонду Реєстру включаються такі дані: індивідуальні ідентифікаційні номери, що надаються фізичним особам - платникам податків та інших обов`язкових платежів і зберігаються за ними протягом усього їх життя; інформація про сплату фізичними особами податків та інших обов`язкових платежів; прізвище, ім`я та по батькові; дата народження; місце народження (країна, область, район, населений пункт); місце проживання; місце основної роботи; види сплачуваних податків та інших обов`язкових платежів; інформація про сплату фізичними особами податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до частини 3 статті 9 цього Закону, фізичні особи-платники податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи, зобов`язані: зареєструватися у Державному реєстрі з моменту виникнення об`єкта оподаткування чи сплати податків та інших обов`язкових платежів; подавати до державних податкових інспекцій по районах, районах у містах і містах без районного поділу відомості про зміну даних відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону протягом місяця з дня виникнення таких змін.

Таким чином, на період ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.02.2005 р. по справі № 2-601/2005 у випадку, коли фізична особа, яка через свої релігійні або інші переконання відмовилася від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомила про це органи державної податкової служби, до Реєстру не підлягала виключенню вся інформація про таку особу, а включена - мала бути вилучена.

В подальшому, 01 січня 2011 року набув чинності Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Пунктом 2 Розділу ХІХ ПК України визнано таким, що втратив чинність з 1 січня 2011 року Закон № 320/94-ВР.

Відповідно до пункту 63.6 статті 63 ПК України, облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться за прізвищем, ім`ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта.

За змістом пункту 70.1 статті 70 ПК України облік фізичних осіб - платників податків, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім`ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки.

Відповідно до пункту 1 Розділу ІІ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 вересня 2017 року № 822 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2017 року за № 1306/31174 (далі - Положення № 822), облік фізичних осіб - платників податків ведеться у Державному реєстрі за реєстраційними номерами облікової картки платника податків, а осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем, ім`ям, по батькові (за наявності), серією та/або номером діючого паспорта громадянина України без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків (до паспортів зазначених осіб вноситься відмітка, яка свідчить про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта).

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що ПК України та Положенням № 822 встановлено інший порядок обліку в окремому реєстрі Державного реєстру осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган, а саме за прізвищем, ім`ям, по батькові (за наявності), серією та/або номером діючого паспорта громадянина України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на момент набрання чинності вищевказаними правовими актами ОСОБА_1 вже мав відмітку в паспорті про його право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номеру.

При цьому,колегія суддів звертає увагу на те, що ні Податковий кодекс України, ні Положенням № 822 не встановлює обов`язку повторного звернення до податкового органу осіб, які вже мають відмітку у паспорті.

Аналогічна позиція в подібних правовідносинах викладена в постанові Верховного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 825/2093/17.

Так, позивач отримав право на здійснення будь-яких платежів без ідентифікаційного номера за своїми релігійними переконаннями на підставі чинного на той час законодавства, в його паспорті міститься відмітка про це, зроблена податковим органом, в якій відсутні будь-які застереження щодо строку її дії.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції вказав, що враховуючи відсутність у Податковому кодексі України приписів щодо збереження порядку обліку платників податків за іменем, прізвищем, іменем по батькові, місцем проживання, суд вважає, що з 01 січня 2011 року податковий облік позивача має здійснюватися за правилами Податкового кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та наголошує, що відповідно до статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Податковий кодекс України не містив жодних застережень про втрату з 01 січня 2011 року (дату набрання чинності Кодексом) позивачем права здійснювати платежі без ідентифікаційного номера, як і не встановлював обов`язку повторного звернення до податкового органу осіб, які вже мають відмітку у паспорті.

При цьому, відсутність окремого врегулювання Податковим кодексом України або іншим нормативно-правовим актом порядку внесення до окремого реєстру Державного реєстру за прізвищем, ім`ям, по батькові та серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки тих осіб, які станом на 01 січня 2011 року вже мали правову підставу здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номеру та мали про це відповідну відмітку в паспорті, не може бути підставою для зобов`язання особи повторно набувати таке право шляхом звернення до контролюючого органу.

В цьому аспекті важливо звернути увагу на сталу практику Європейського суду з прав людини, який наголошує, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та у справах «Ґаші проти Хорватії» «Трґо проти Хорватії»).

Отже йдеться про дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» «Москаль проти Польщі»).

Так, позивач ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2005 року по справі № 2-601/2005 набув статусу особи, яка має право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номеру.

З набранням чинності Податковим кодексом України позивач жодним чином не міг втратити такий статус чи бути зобов`язаним набувати його повторно шляхом звернення із відповідною заявою до контролюючого органу. Неврегулювання законодавцем процедури перенесення даних осіб, які вже мають відповідні відмітки про право здійснювати будь-які правочини без ідентифікаційного номеру станом на дату набрання чинності Податковим кодексом України, до нового окремого реєстру Державного реєстру, також не може слугувати підставою для покладення додаткового обов`язку на позивача, що суперечило б сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, враховуючи положення Конституції України, а також те, що норми законодавства, на які посилається Державна фіскальна служба України, не містять положень, які б скасовували вже отримане право особи на здійснення будь-яких платежів без ідентифікаційного номера за своїми релігійними переконаннями, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У рішенні від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні від 10.04.2008 р. по справі «Вассерман проти Росії» Європейський суд з прав людини також наголосив на тому, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою відновлення порушеного права позивача, колегія суддів вважає, що здійснення його належного захисту можливе лише шляхом зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за прізвищем, ім`ям, по-батькові, серією і номером паспорту без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків як особу, яка має право здійснювати будь-які платежі та правочини без ідентифікаційного номеру.

При цьому, апеляційний суд наголошує, що саме такий спосіб захисту порушених прав та законних інтересів позивача є повним, ефективним та доцільним за даних обставин.

Щодо вимоги апеляційної скарги про винесення окремої ухвали у даній справи та направлення її Державній податковій службі для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що постановити окрему ухвалу у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

В даному випадку за встановлених фактичних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення даної вимоги та постановлення окремої ухвали щодо відповідача.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про зобов`язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови, якою позовні вимоги задовольнити.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2020 року - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2020 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в окремому реєстрі Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за прізвищем, ім`ям, по-батькові, серією і номером паспорту без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків як особу, яка має право здійснювати будь-які платежі та правочини без ідентифікаційного номеру.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 28.09.2020.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Є.О. Сорочко,

А.Г. Степанюк