Справа № 160/6861/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2020 року Справа № 160/6861/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
24.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.02.2020 року №1574/03.05-17 "Про відмову в призначені пенсії".
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає їй право на пенсію за вислугу років, наступні періоди роботи: з 01.09.1986 року по 31.07.1988 року на посаді медсестри 1 хірургічного відділення в Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги; з 01.08.1988 року по 31.07.1990 року на посаді лікаря-педіатра в Дитячій міській лікарні № 6; з 01.08.1990 року по 01.09.1991 року на посаді лікаря дитячих дошкільних установ в Дитячій міській лікарні №6; з 02.09.1991 року по 31.03.1996 року на посаді лікаря-педіатра по профілактичній роботі в Дитячій міській лікарні № 6; з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року на посаді завідуючого відділу по профілактичній роботі в школах в Дитячій міській лікарні № 6; з 01.11.2011 року по 26.12.2018 року на посаді завідуючої відділенням організованого дитинства, лікаря-педіатра в КЗ "Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №5", яка перейменована в КНП "Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №5";
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.02.2020 року ОСОБА_1 було подано заяву про призначення пенсії згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року. У відповідь на заяву позивача Головним управлінням пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було надано рішення від 18.02.2020 року №1574/03.05-17 «Про відмову в призначені пенсії». У своєму рішенні відповідач зазначає, що згідно наданих позивачем документів та за даними реєстру застрахованих осіб, загальний стаж становить - 38 років 1 місяць 19 днів, стаж роботи за вислугою років становить 9 років 6 місяців 2 дні, що недостатньо для призначення пенсії за вислугою років. Проте, відповідач в рішенні не зазначає, що стало підставою для таких висновків. В цей же час, документи позивача свідчать про інше та підтверджують право позивача на призначення пенсії за вислугою років. Так, згідно трудової книжки позивач має наступний трудовий стаж, який дає їй право на призначення пенсії згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року: з 24.08.1981 року (наказ №700/к від 17.08.1981 року) прийнята на ділянку пластмас слюсарем збирачем за першим розрядом на Дніпропетровський завод шахтної автомеханіки; з 21.08.1982 року (наказ №239-лс від 21.08.1982 року) зарахована студенткою 1- го курсу санітарно-гігієнічного факультету Дніпропетровського медичного інституту; з 06.07.1984 року (наказ №163-к від 13.07.1984 року) прийнята на посаду санітарки 1 хірургічного відділення до Дніпропетровської міської лікарні швидкої медичної допомоги; з 01.09.1986 року (наказ №239-к від 19.08.1986 року) переведена на посаду медсестри 1 хірургічного відділення Дніпропетровської міської лікарні швидкої медичної допомоги; з 01.08.1988 року (наказ №190 від 03.08.1988 року) зарахована на посаду лікаря- педіатра для проходження інтернатури Дитячої міської лікарні №6; з 01.08.1990 року (наказ №216к від 02.08.1990 року) переведена на посаду лікаря дитячих дошкільних установ Дитячої міської лікарні №6; з 02.09.1991 року (наказ №221 к від 12.09.1991 року) переведена на посаду лікаря- педіатра по профілактичній роботі Дитячої міської лікарні №6; з 01.04.1996 року (наказ №52-к від 09.04.1996 року) переведена на посаду завідуючого відділу по профілактичній роботі в школах Дитячої міської лікарні №6; з 01.11.2011 року (наказ №7к від 01.11.2011 року) переведена на посаду завідуючої відділенням організованого дитинства, лікарем-педіатром в КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №5»; 26.12.2018 року (наказ №44к від 17.12.2018 року) звільнена із займаної посади з КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №5» (колишня назва - КЗ «Дніпропетровський центр медико-санітарної допомоги №5»), у зв`язку зі скороченням штату працівників. Загальний робочий стаж ОСОБА_1 складає 37 років 4 місяці 2 дні. Станом на дату звернення із відповідною заявою про призначення пенсії (06.02.2020 року) згідно п. «е» ст.55 Закон №1788-ХІІ, ОСОБА_2 виповнилось повних 55 років та з урахуванням дати звільнення, вона мала 32 роки 3 місяців 24 днів спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. В трудовій книжці позивача зазначено, що з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року позивач працювала на посаді завідуючого відділу по профілактичній роботі в школах Дитячої міської лікарні №6. Довідкою від 27.01.2020 року №5/92 КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №6» ДМР (колишні назви - Дитяча міська лікарня №6) було підтверджено, що в період з 01.04.1996 року (наказ №52к від 09.04.1996 року) позивач переведена на посаду завідуючого, лікаря-педіатравідділу по профілактичній роботі в школах Дитячої міської лікарні №6. Вказана у довідці від 27.01.2020 року №5/92 інформація виписана безпосередньо з наказу №52к від 09.04.1996 року, адже Дитяча міська лікарня №6 перейменовувалась в КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №6» ДМР. Таким чином, в період з 01.09.1986 року по 26.12.2018 року позивач працювала медсестрою (в період з 01.09.1986 року по 31.07.1988 року) та лікарем-педіатрам (01.08.1988 року по 26.12.2018 року), а вже під час роботи за професією лікар-педіатр займала різні посади, в тому числі і завідувач відділенням. Отже, позивач вважає, що рішення Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.02.2020 року №1574/03.05-17 «Про відмову в призначені пенсії» є протиправним та підлягає скасуванню, а стаж ОСОБА_1 в період з 01.09.1986 року по 26.12.2018 року підлягає врахуванню, як спеціальний стаж, під час призначення пенсії за вислугу років.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
13.07.2020 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що за приписами Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії кожного пенсіонера визначається індивідуально, залежно від набутого стажу та отриманого заробітку, з якого сплачувались внески. При обчисленні пенсії для кожного пенсіонера визначається індивідуальний коефіцієнт страхового стажу залежно від кількості відпрацьованих місяців та коефіцієнту заробітної плати. Відповідно до частини 2 статті 41 Закону №1058-ІV, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії, зокрема враховується: суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування. Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у ст. 20 Закону № 1058-ІV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. 06.02.2020 року позивачем було подано заяву про призначення пенсії згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 1788-ХІІ від 05.11.1991 р. (далі за текстом Закон № 1788- XII). 18.02.2020 року відповідачем було надано лист №1574/03.05-17 в якому позивачеві було відмовлено в призначенні пенсії з наступних підстав. Згідно п. 2-1 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України від 03.11.2017 №2148-VIII року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі - Закон 2148) право на пенсію за вислугою років мають особи, які на день набрання чинності Законом 2148 (на 11.10.2017 ) мають вислугу років та стаж, передбачений статтями 52, 54, 55 Законом України 1788. Пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом 1788. Враховуючи зазначене, з 04.06.2019 року право на пенсію за вислугу років згідно п. "а" ст.54, ст. 55 Закону 1788 визначається з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, які були передбачені законодавством на 11.10.2017 року, щодо віку - станом на 31.03.2015 року. Право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів освіти незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: до 01.04.2015 року - не менше 25 років; до 01.01.2016 року - не менше 25 років 6 місяців; до 11.10.2017 року- не менше 26 років 6 місяців; період роботи за вислугу років, буде зараховано після проведення перевірки, оскільки згідно трудової книжки позивач працює на посаді завідуючою відділом по профілактичній роботі в школі з 01.04.1996 р. По 31.10.2011 року, а за підтверджуючою довідкою № 5/92 від 27.01.2020 року, яка видана Комунальним некомерційним підприємством "Міська дитяча клінічна лікарня №6" позивач працював з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року на посаді завідувача, лікаря - педіатра відділу по профілактичній роботі в школах. Згідно наданих позивачем документів та за даними реєстру застрахованих осіб загальний стаж становить 38 років 1 місяць 19 днів, стаж роботи за вислугою років становить 9 років 6 місяців 2 дні, що недостатньо для призначення пенсії за вислугою років. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що позивачу правомірно відмовлено в призначенні пенсії згідно п. "е" с. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" та просить у задоволенні позову відмовити.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 06.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою №1883 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 року.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.02.2020 року № 1574/03.05-17 ОСОБА_2 було відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років та зазначено, що згідно п.2-1, 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в редакції Закону України від 03.11.2017 року № 2148-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі Закон №2148) право на пенсію за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом №2148 (11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788. Пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788. З 04.06.2019 року право на пенсію за вислугу років згідно пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788 визначається з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, які були передбачені законодавством на 11.10.2017 року, щодо віку - станом на 31.03.2015 року. Право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів освіти незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: до 1 квітня 2015 року - не менше 25 років; до 1 січня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; до 11 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. Період роботи за вислугу років буде зараховано після проведення перевірки, оскільки згідно трудової книжки ОСОБА_2 працювала на посаді завідуючою відділом по профілактичній роботі в школі з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року, а за підтверджуючою довідкою № 5/92 від 27.01.2020 року., яка видана Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча клінічна лікарня №6 ОСОБА_1 працювала з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року на посаді завідувача, лікаря - педіатра відділу по профілактичній роботі в школах. Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Згідно наданих ОСОБА_2 документів та за даними реєстру застрахованих осіб загальний стаж становить - 38 років 1 місяць 19 днів, стаж роботи за вислугою років становить 9 років 6 місяців 2 дні, що недостатньо для призначення пенсії за вислугою років. Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_2 відмовлено в призначенні пенсії згідно пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Не погодившись з відмовою відповідача в призначенні йому пенсії за вислугу років позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-VII, пенсійне забезпечення осіб, які працювали або працюють на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через пенсійні та корпоративні фонди, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі за текстом Закон №1788-ХІІ).
Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Порядок обчислення спеціального стажу та умов, за яких визначається право на пенсію за вислугу років, регламентовані Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91р. № 1788-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 1788-XII).
Відповідно до абзаців 1, 2, 12, 13 пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»(зі змінами, внесенимиЗаконом N 911-VIII від 24.12.2015 року) право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців, а з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року - не менше 26 років.
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 року № 909.
Відповідно до розділу 2 Переліку № 909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.
Згідно з приміткою 1-1 Переліку №909 лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі "1. Освіта", відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років.
Згідно із розділом 2 Переліку № 909 до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.
Пунктом 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Згідно із п. 3 примітки до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Отже, із наведених вище норм Закону №1788-ХІІ та Переліку № 909 слідує, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, зокрема, лікарі та середній медичний персонал, які працювали у лікарняних закладах, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Статтею 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.1992 №2801-ХІІ (далі - Закон № 2801-ХІІ) (в редакції, чинній на час роботи позивача у центрі соціального обслуговування пенсіонерів) визначено, що заклад охорони здоров`я- підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров`я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.
Крім того, суд зазначає, що Закон №2801-ХІІ не містить поняття лікарняний заклад, а надає визначення закладу охорони здоров`я, що, у розумінні норм Закону №2801-ХІІ є загальним визначенням всіх закладів, які надають медичні послуги, наведених у Переліку №909.
Конституційний Суд України у п. 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004).
Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що медсестра, лікар-педіатр та лікар є медичними працівниками закладів охорони здоров`я. Стаж роботи на вказаних посадах має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком № 909.
Відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_2 НОМЕР_1 протягом спірного періоду вона працювала на наступних посадах:
- з 01.09.1986 року по 01.07.1988 року на посаді медсестри 1 хірургічного відділення в Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги;
- з 01.08.1988 року по 31.07.1990 на посаді лікаря-педіатра в Дитячій міській лікарні №6;
- з 01.08.1990 року по 01.09.1991 року на посаді лікаря дитячих дошкільних установ в Дитячій міській лікарні №6;
- з 02.09.1991 по 31.03.1996 року на посаді лікаря-педіатра по профілактичній роботі в Дитячій міській лікарні №6;
- з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року на посаді завідуючого відділу по профілактичній роботі в школах в Дитячій міській лікарні №6;
- з 01.11.2011 року по 26.12.2018 року на посаді завідуючої відділенням організованого дитинства, лікаря-педіатра в КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №5», яка перейменована в КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №5».
Як вбачається з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.02.2020 року № 1574/03.05-17 у формі листа, до спеціального страхового стажу ОСОБА_2 , що надає право на призначення пенсії за вислугу років буде зараховано період роботи за вислугу років після проведення перевірки, оскільки згідно трудової книжки ОСОБА_2 працювала на посаді завідуючою відділом по профілактичній роботі в школі з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року, а за підтверджуючою довідкою № 5/92 від 27.01.2020 року, яка видана Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча клінічна лікарня №6 ОСОБА_1 працювала з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року на посаді завідувача, лікаря - педіатра відділу по профілактичній роботі в школах.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугою років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.
Тобто, за приписами наведеної норми уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.
Судом встановлено, що відповідно до Довідки № 5/92 від 27.01.2020 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Міська дитяча клінічна лікарня №6 ОСОБА_1 працювала з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року на посаді завідувача, лікаря - педіатра відділу по профілактичній роботі в школах.
У виписці з наказу №52к від 09.04.1996 року зазначено (мовою оригіналу): «перевести врача педиатра по профилактической работе в школах ОСОБА_3 с 01.04.1996 г. заведующей отдела, врачем педиатром отдела по профилактической работе в школах».
З інформації, що міститься у штатному розписі з 01.11.1996 року вбачається, що у розділі «Відділ по профілактичній роботі в школах» зазначена, зокрема, посада завідувач відділенням, врач педіатр.
Разом з тим, частина 3 статті 44 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо проведення зазначеної перевірки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в своєму відзиві на позов відповідач повідомив про необхідність проведення вказаної перевірки, проте стосовно фактичного початку перевірки не зазначив.
Окрім того, судом встановлено, що посада врач педіатр відноситься до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 року № 909.
З огляду на викладене, з урахуванням Довідки №5/92 від 27.01.2020 року, виписки з наказу №52к від 09.04.1996 року, а також штатного розпису з 01.11.1996 року, суд вважає період роботи позивача з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року на посаді завідувача, лікаря - педіатра відділу по профілактичній роботі в школах підтвердженим та таким, що підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи.
Періоди роботи позивача з 01.08.1988 року по 31.07.1990 на посаді лікаря-педіатра; з 01.08.1990 року по 01.09.1991 року на посаді лікаря дитячих дошкільних установ, з 02.09.1991 по 31.03.1996 року на посаді лікаря-педіатра по профілактичній роботі, а також з 01.11.2011 року по 26.12.2018 року на посаді завідуючої відділенням організованого дитинства, лікаря-педіатра також підлягають зарахуванню до спеціального стажу, оскільки, як встановлено судом, відносяться до Переліку № 909.
Крім того, позивач просить зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_2 , що дає їй право на вислугу років період роботи з 01.09.1986 року по 31.07.1988 року на посаді медсестри 1 хірургічного відділення в Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги.
Проте, як вбачається з трудової книжки ОСОБА_2 на посаді медсестри 1 хірургічного відділення в Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги вона працювала з 01.09.1986 року по 01.07.1988 року.
У зв`язку з тим, що дана посада віднесена до Переліку № 909, суд частково задовольняє зазначену вимогу, а саме в частині зарахування до спеціального стажу ОСОБА_2 , що дає їй право на вислугу років період роботи з 01.09.1986 року по 01.07.1988 року.
Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального стажу роботи позивача, що надає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" наступні періоди її роботи: з 01.09.1986 року по 01.07.1988 року, з 01.08.1988 року по 31.07.1990 року, з 01.08.1990 року по 01.09.1991 року, з 02.09.1991 року по 31.03.1996 року, з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року, з 01.11.2011 року по 26.12.2018 року, а також зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 06.02.2020 року за №1883 про призначення пенсії з урахуванням висновків викладених у цьому судовому рішенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем не доведено правомірності відмови щодо зарахування позивачу до спеціального стажу, що надає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" періодів його роботи з 01.09.1986 року по 01.07.1988 року, з 01.08.1988 року по 31.07.1990 року, з 01.08.1990 року по 01.09.1991 року, з 02.09.1991 року по 31.03.1996 року, з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року, з 01.11.2011 року по 26.12.2018 року та як наслідок відмови у призначенні пенсії.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).
Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).
Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
В позовній заяві позивач просить стягнути витрати на правову допомогу з наступного розрахунку: ознайомлення з матеріалами справи та формування правової позиції - 2 000,00 грн., без ПДВ, складання та подання позовної заяви - 2 500,00 грн., без ПДВ, складення відповіді на відзив - 2 500,00 грн., без ПДВ, участь в одному судовому із розрахунку 2000,00 грн. за одне судове засідання та 1 000,00 за прибуття до суду в засідання, яке на відбулось. Вищенаведені розрахунки обчислюються із розрахунку вартості 1 години роботи адвоката 820,00 грн., без ПДВ.
З матеріалів справи вбачається, що 20.07.2020 року між адвокатом Давиденко Дарією Ігорівною та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання професійної правничої допомоги.
Відповідно до п.1.1 Договору адвокат зобов`язується представляти права і законні інтереси Клієнта у правоохоронних органах, органів державної фіскальної служби України (у тому числі підрозділах податкової міліції) та органах прокуратури, органах державної влади, місцевого самоврядування, перед третіми особами, а також у судах України загальної та спеціальної юрисдикції всіх інстанцій та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього Договору з усіма правами представника та захисника, які передбачені чинним в Україні законодавством. Дня здійснення повноважень, вказаних в цьому пункті, Адвокату надано право підпису.
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4.1 Договору послуги адвоката за цим договором надаються на безоплатній основі.
Таким чином, для підтвердження розміру понесених витрат на правничу домопогу надано наступні докази:
- копію договору від 20.07.2020 року про надання професійної правничої допомоги;
- копію ордеру серія АЕ №1029746 від 20.07.2020 року;
- копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №3421 від 31.07.2017 року;
- розрахунок витрат на правову допомогу, який міститься в позовній заяві.
При цьому суд зазначає, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем до суду не подавалось.
На підставі викладеного, враховуючи, що позивач всупереч положенням статті 134 КАС України не надав, зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), які б свідчили про фактично понесені витрати на правничу допомогу, суд вважає дані витрати документально непідтвердженими та недоведеними. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Оскільки у Договорі про надання професійної правничої допомоги від 20.07.2020 року зазначено, що послуги адвоката надаються на безоплатній основі, а також у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи документу, що свідчить про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, у суду відсутня змога встановити дійсний розрахунок понесених позивачем вказаних витрат, підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 2522,40 грн., що підтверджується відповідними квитанціями.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 1891,80 грн. (75%).
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 250, 262, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 01.09.1986 року по 01.07.1988 року, з 01.08.1988 року по 31.07.1990 року, з 01.08.1990 року по 01.09.1991 року, з 02.09.1991 року по 31.03.1996 року, з 01.04.1996 року по 31.10.2011 року, з 01.11.2011 року по 26.12.2018 року та відмови у призначенні пенсії.
Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 1574/03.05-17 від 18.02.2020 року про відмову у призначенні пенсії.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна