Справа № 520/4616/2020
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 р.Справа № 520/4616/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,

суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, повний текст складено 28.05.2020 по справі № 520/4616/2020

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними дій та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 року по 11.12.2019 року включно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 року по 11.12.2019 року включно в сумі 159361,58 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 року по 28.02.2018 року включно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 року по 28.02.2018 року включно.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що жодних належних і допустимих доказів щодо причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, обставин та поважних причин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк та пропущення строку звернення до суду починаючи з 11 грудня 2019 року і до дати подання позивачем адміністративного позову - 28 березня 2020 року, що у сукупності складає більше 3 місяців, в матеріалах справи не міститься. Проте, незважаючи, на пропущення позивачем процесуальних строків на звернення до суду, Харківський окружний адміністративний суд відмовив військовій частині НОМЕР_1 у задоволенні клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення з адміністративним позовом до суду фактично проігнорувавши положення статей 122 та 123 КАС України. Відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Отже, військова частина НОМЕР_1 з незалежних від неї обставин не може виплатити індексацію грошового забезпечення за рахунок інших коштів (заробітної плати працівників, грошового забезпечення військовослужбовців). Стверджує, що в чинному законодавстві відсутній механізму виплати сум індексації грошових доходів за попередні роки, а виплата індексації грошового забезпечення за попередні роки, за відсутності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України (зокрема бюджет Міністерства Оборони України на 2016-2017 роки), взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Зазначає, що твердження позивача про те, що січень 2008 року є базовим місяцем помилкове, оскільки ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків тільки в березні 2016 року, коли його було зараховано до списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Стверджує, що грошовий атестат військовослужбовців є бланком суворої звітності, на підставі якого військовослужбовцям, які прибули з інших військових частин для подальшого проходження військової служби, нараховується та виплачується грошове забезпечення, в тому числі і індексація грошового забезпечення. На момент зарахування позивача до списків особового складу військове частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, як зазначено в грошовому атестаті ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від 30.03.2016, виданого йому військовою частиною НОМЕР_3 , базовим місяцем для нарахування індексації є лютий 2016 року.Вказаний грошовий атеста позивачем не оскаржувався.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 року по 11.12.2019 року включно сумі 159361,58 гривень із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих ції (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 31.03.2011 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 11.12.2019 року березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів Україні від 17.07.2003 року №1078.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу) та нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця. Базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення в періоді 01.12.2015 року по 28.02.2018 року є січень 2008 року. Крім того, судом не взято до уваги абзац 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, згідно якого якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. Всупереч абзацу 6 пункту 5 Порядку № 1078, відповідач починаючи з 01 березня 2018 року не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 3865,93 гривень в місяць. Так єдиним визначеним законодавством методом визначення чи належить позивачу індексація грошового забезпечення в березні 2018 року є визначення суми, яка була б належна позивачу до виплати за мінусом суми збільшення грошового доходу. Оскільки зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, тому суд помилково не врахував, що відповідачем безпідставно застосовано при нарахуванні індексації позивачу базовий місяць січень 2016 року з огляду на збільшення з 01.01.2016 року грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок збільшення щомісячної премії. Вважає, що віднесення питання розрахунку належної позивачу суми індексації грошового забезпечення до дискреції відповідача в даному випадку є неефективним захистом прав позивача.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просив залишити рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог без змін.

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, вказане підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 від 30.09.2016.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2019 №270, старшого сержанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у відставку за станом здоров`я наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2019 №40-РС, з 11.12.2019 виключено зі списків особового складу частини.

11.02.2020 позивач звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період 31.03.2016 по 28.02.2018 в сумі 76805,27 грн., провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 11.12.2019 року, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки, нарахувати та виплатити середній заробіток з 12.12.2019 року по дату повного розрахунку.

Листом від 21.02.2020 року №225/11/178 командир в/ч НОМЕР_1 відмовив позивачу у виплаті індексації грошового забезпечення, посилаючись на те, що відповідно до телеграми ДФ МОУ від 26.03.2018 року №248/1485 військова частина НОМЕР_1 не має підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.

Позивачем самостійно здійснено розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 11.12.2019 в розмірі 159361,58 грн.

Учасниками справи не оспорюється, що за період з 31.03.2016 по 28.02.2018 індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, а за період з 01.03.2018 по 11.12.2019 відповідачем здійснювалось нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, але позивач не погоджується із розміром проведеної індексації, вважаючи, що за вказаний період індексація нараховувалась не в повному обсязі, оскільки величина приросту індексу споживчих цін повинна була складати 241,70%, з розрахунку базового місяця - січень 2008 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31.03.2016 по 28.02.2018. Також суд першої інстанції виснував, що позивача було зараховано до списків особового складу військової частини 31.03.2016 та посадовий оклад позивача у січні 2008 року не підвищувався, твердження позивача, що січень 2008 року є базовим та сума індексації у грудні 2017 року становить 4258,75 грн. не відповідають фактичним обставинам справи, протирічать листу Мінсоцполітики, на який посилається позивач, відповідно підстави, якими обґрунтовано невірний розрахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2018 року по 11.12.2019 року не підтверджені документально, як наслідок, адміністративний позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закон №2011-XII).

Преамбулою Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч. 2 ст. 5 Закону №1282-XII).

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону №1282-XII).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз. 8 п. 4 Порядку №1078).

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

На підставі аналізу наведених положень законодавства суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону № 1282-ХІІ для проведення індексації. Відповідач зазначає лише про те, що у межах коштів військової частини НОМЕР_5 , передбачених на виплату грошового забезпечення, виплата індексації грошового забезпечення є неможливою.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отож Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Твердження заявника про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки частина шоста статті 5 Закону №1282-XII, на яку посилається відповідач, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема у постанові від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18.

Як правильно встановив суд першої інстанції, індексація грошового забезпечення за період з 31.03.2016 року по 28.02.2018 року позивачу не виплачувалась, доказів зворотнього відповідачем до суду першої інстанції не надано. В апеляційній скарзі вказаний вище висновок суду першої інстанції не спростовано.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи заявника про те, що у 2016 - 2017 роках кошти на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів не виділено, а тому відповідач діяв правомірно. Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31.03.2016 року по 28.02.2018 року, що є порушенням вимог Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078.

Надаючи оцінку доводам позивача в апеляційній скарзі про помилковість висновків суду першої інстанції в частині не визначення фіксованої суми індексації, яка має бути сплачена позивачу, в розмірі 159361,58 гривень із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих ції (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 31.03.2011 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, колегія суддів зазначає таке.

Приписами пункту 5 вказаного Порядку № 1078 (у редакції, чинній з 17 травня 2006 року до 23 березня 2008 року) передбачено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної допомоги сім`ям з дітьми, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

З аналізу пунктів 2, 5 Порядку №1078 випливає, що для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, в якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.

Аналогічна правова позиція випливає зі змісту постанов Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17 і від 22 липня 2020 року у справі №400/3017/19.

В межах розгляду цієї справи колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків у військовій частині НОМЕР_1 тільки в березні 2016 року, коли його було зараховано до списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з іншої військової частини НОМЕР_6 .

В матеріалах справи є грошовий атестат військовослужбовців, який є бланком суворої звітності, на підставі якого військовослужбовцям, які прибули з інших військових частин для подальшого проходження військової служби, нараховується та виплачується грошове забезпечення, в тому числі і індексація грошового забезпечення. На момент зарахування позивача до списків особового складу військове частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, як зазначено в грошовому атестаті ОСОБА_1 № НОМЕР_2 від 30.03.2016, виданого йому військовою частиною НОМЕР_3 , базовим місяцем для нарахування індексації є лютий 2016 року (а.с. 37).

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказаний грошовий атестат позивачем не оскаржувався, позивачем не заявлено вимоги до військової частини НОМЕР_3 про неправильність визначення базового місяця, що в свою чергу свідчить про правомірність дій відповідача (військової частини НОМЕР_1 ) в частині не врахування як місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

За встановлених обставин, відсутні підстави для висновків про неправомірність дій військової частини НОМЕР_1 , яка з огляду на наявність грошового атестату, не мала іншого способу дій, ніж врахування тих даних, що зазначені в цьому документі.

З огляду на викладене, твердження позивача в апеляційній скарзі, що січень 2008 року є базовим та сума індексації у грудні 2017 року становить 4258,75 грн не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать наявному в матеріалах справи грошовому атестату.

Відповідно вимоги позивача в апеляційній скарзі про визначення фіксованої суми індексації, яка має бути сплачена позивачу, в розмірі 159361,58 гривень, не підлягають задоволенню, адже грунтуються на неправильному визначенні місяця для обчислення індексу споживчих ції (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення за спірний період.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції помилковість тверджень позивача щодо застосування місяця для обчислення індексу споживчих ції (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 31.03.2011 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року з урахуванням встановлених обставин у справі та наявність в матеріалах справи грошового атестату, який свідчить про встановлення базового місяця для обчислення індексації позивачу - лютий 2016 року.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про неправомірне відхилення клопотання відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.

За визначенням використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Як встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини стосуються вирішення питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на нарахування йому індексації грошового забезпечення в період проходження служби, а саме за період з 31.03.2016 року по 11.12.2019 року.

Колегія суддів вважає, що вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17.

Таким чином, позивач, в межах заявлених позовних вимог не обмежується будь-яким процесуальним строком, а доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 по справі № 520/4616/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 29.09.2020.