Справа № 200/7779/20-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 р. Справа№200/7779/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України (, 87510, Донецька область, м. Маріуполь, Приморський бульвар, 24)

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати у день звільнення усіх належних грошових сум (компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року), зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 2 серпня 2019 року по 14 травня 2020 року в сумі 193730 грн. 68 коп.

21 серпня 2020 року суд прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження в адміністративній справі № 200/7779/20-а в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалами від 28 вересня 2020 року суд закрив провадження у справі № 200/7779/20-а в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати у день звільнення усіх належних грошових сум (компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року) та у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви позивача без розгляду в адміністративний справі 200/779/20-а відмовив повністю.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року в адміністративній справі № 580/369/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 та зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2019 роки. 15 травня 2020 року відповідачем було здійснено нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року шляхом перерахування на банківський рахунок в установі Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Позивач вважає, що в даному випадку наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо невиплати у день звільнення (виключення зі списків особового складу частини) усіх належних грошових сум, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, яка полягає у виплаті середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 2 серпня 2019 року по 14 травня 2020 року. Також зазначає, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. Крім того, позивач зазначив, що його було звільнено (виключено зі списків особового складу частини) 1 серпня 2019 року, а компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2019 роки та індексація грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року остаточно була виплачена 15 травня 2020 року, отже кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 2 серпня 2019 року по 14 травня 2020 року становить 286 днів. Таким чином, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 677 грн. 38 коп., сума середнього заробітку за час затримки у 286 днів становить 193730 грн. 68 коп.

Відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_2 на виконання рішень Черкаського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2020 року у справі № 580/366/20 та від 15 квітня 2020 року у справі № 580/369/20 було здійснено виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 1 серпня 2019 року. Такі рішення суду виконано Військовою частиною НОМЕР_2 в добровільному порядку. Зазначає, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Отже, у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_2 відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 2 серпня 2019 року по 14 травня 2020 року, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період у цій справі в розумінні статті 117 КЗпП України не підлягають задоволенню.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення від 19 вересня 2016 року серії НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом начальника Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України від 1 липня 2019 року №133-ос позивач був звільнений з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_2 ) Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України від 1 серпня 2019 року № 206-ос позивач був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 1 серпня 2019 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2020 року № 580/366/20 позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року № 580/369/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 1 серпня 2019 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 1 серпня 2019 року. Рішення набрало законної сили 7 серпня 2020 року.

24 квітня 2020 року позивачем було направлено звернення відповідачу щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року шляхом перерахування на банківський рахунок в установі Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».

Листом від 19 травня 2020 року відповідач повідомив позивача, що заява щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення була отримана та у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян » розглянута керівництвом, заява задоволена. На картковий рахунок 15 травня 2020 року була нарахована та виплачена компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення.

Отже, 15 травня 2020 року відповідачем було здійснено нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 - 2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року шляхом перерахування на банківський рахунок в установі Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується довідкою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 12 серпня 2020 року.

Надаючи правову оцінку даним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено частиною 2 статті 117 КЗпП України.

Як зазначалось вище, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2020 року № 580/366/20 позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 30 листопада 2018 року. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року № 580/369/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 1 серпня 2019 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 1 серпня 2019 року. Рішення набрало законної сили 7 серпня 2020 року.

Не заперечується сторонами по справі, що відповідачем фактично здійснено розрахунок з позивачем при звільнені 15 травня 2020 року.

З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Таким чином в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_2 відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позтивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. А отже, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 2 серпня 2019 року по 14 травня 2020 року в розумінні статті 117 Кодексу законів про працю України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна правова позиція щодо незастосування статті 117 КЗпП до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18, та постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15.

Більше того, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У зв`язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

За таких обставин суд зазначає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки остаточний розрахунок було здійснено з позивачем, на виконання рішення суду у добровільному порядку.

Позивач відповідно до норм Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо розподілу судових витрат у даній справі не вирішується.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України (, 87510, Донецька область, м. Маріуполь, Приморський бульвар, 24) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 28 вересня 2020 року. Повне судове рішення складено 28 вересня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар