Справа № 360/926/20
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року справа №360/926/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Сухова М.Є.,

представника відповідача Черкас М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Бушного Олексія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 , Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 360/926/20 (головуючий І інстанції Н.М. Басова) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього заробітку 3а час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 27.06.2019 по день фактичного розрахунку - 14.02.2020 у розмірі 190975,44 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходив кадрову військову службу на офіцерських посадах в Управлінні СБУ в Луганській області, яке було реформовано в 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, яке на теперішній час є підрозділом Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях. 27 червня 2019 року позивач звільнився з органів безпеки та виключено із списків. Частковий розрахунок відповідач здійснив 29 серпня 2019 року. Після розрахунку виник спір про розміри належних йому сум, оскільки відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, у зв`язку із чим останній звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 позов задоволено в повному обсязі. В подальшому відповідач провів повний розрахунок 14.02.2020, у зв`язку з чим у позивача виникли підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 41216 (сорок одна тисяча двісті шістнадцять) гривень 93 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

Судом першої інстанції для розрахунку середнього заробітку помилково застосовано Інструкцію про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої Наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10.04.2018 року №515/ДСК, оскільки в даному випадку спірне питання стосується не виплат компенсаційного характеру, а нарахувань в порядку ст. 117 КЗпП України. В силу п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

При прийнятті рішення суд не мав враховувати нібито добровільне виконання відповідачем рішення суду.

Суд не вірно розрахував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та безпідставно зменшив розмір відшкодування.

Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.

На момент звільнення позивача в ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях фактично були відсутні підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої учасником бойових дій.

Під час проходження військової служби в Службі безпеки України, в період з 2015 по 2019 рік позивач не звертався з відповідними рапортами щодо надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також не звертався з рапортом на момент звільнення в 2019 році щодо виплати грошової компенсації за невикористанні дні відпустки як учасника бойових дій

Стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частити першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Крім того, позивачем помилково в супереч діючим нормативно-правовим актам та правовій позиції Верховного Суду здійснено розрахунок середньоденного заробітку, виходячи виключно з робочих днів, а не з календарних днів, як передбачає того закон.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с.6-8), має статус учасника бойових дій, Серії НОМЕР_2 від 28.08.2015 (а.с.9).

Позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України.

27.06.2019 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу у зв`язку зі звільненням у запас з військової служби за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Під час проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача відповідачем не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 у справі №360/5001/19 позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року.

Зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року (а.с.15-24).

На виконання вищевказаного рішення суду 14.02.2020 відповідачем проведено виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року в сумі 41216,93 грн (а.с.11,25).

17.02.2020 адвокат позивача звернувся до 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях з адвокатським запитом щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення 27.06.2019 по день фактичного розрахунку 14.02.2020 (а.с.12-13).

На адвокатський запит 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях надало відповідь від 25.02.2020 №78/3/19-Б-30/21/154, в якому зазначило про відсутність правових підстав для нарахування та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні (а.с.14).

Оскільки повний розрахунок при звільненні відповідачем було проведено з затримкою, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за час розрахунку при звільнені за період з дня звільнення 27.06.2019 по день фактичного розрахунку 14.02.2020 у розмірі 190975,44 грн.

Оцінка суду.

Підстави виникнення, проходження і припинення військової служби в Службі безпеки України визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю військовослужбовців. У разі відсутності відповідних положень у спеціальному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навивши у рішенні відповідні доводи.

Приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача з військової служби.

Судами встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні позивача з ним не був проведений повний розрахунок. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).

Разом з цим, пунктом 7 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої Наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10 квітня 2018 року № 515/ДСК визначено, що при виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів в місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, позивач отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України, яке розраховується за календарні дні, а не робочі, в зв`язку з чим суд не приймає посилання апелянта, що судом першої інстанції зроблено невірний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судами встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 41216,93 грн.

Суд зауважує, що в цьому випадку, наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 КЗпП України.

Суд зазначає, що при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку необхідно прийняти до уваги розмір несплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, а також те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

Судами встановлено, що остаточний розрахунок здійснено з позивачем 14.02.2020.

Затримка склала календарний період з 27.06.2019 по 14.02.2020, тобто 232 дні.

Згідно довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях 3 управління від 15.03.2020 середньоденне грошове забезпечення позивача становить травень 2019 року - 586,98 грн, червень 2019 року - 606,55 грн (а.с.55).

Отже, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 138449,48 грн (596,77 грн х 232 дні).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набагато перевищує розмір невиплаченої суми.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд апеляційної інстанції вважає, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 2500,00 грн, яка буде співмірною з урахуванням розміру суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц.

Твердження апелянта-відповідача, що норми КЗпП не поширюються на військовослужбовців - ні як загальна норма, ні як спеціальна, суд вважає неприйнятними, оскільки враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15 та Верховного Суду висловленій у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому при вирішенні цього питання слід застосовувати загальні нормами законодавства України, а саме КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в зв`язку з протиправними діями відповідача, однак судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому в цій частині судове рішення підлягає зміні в резолютивній частині, що обумовлює часткове задоволення апеляційних скарг.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги адвоката Бушного Олексія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 , Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 360/926/20 - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 360/926/20 - змінити.

Абзац другий рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 360/926/20 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (84300, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Ярослава Мудрого, буд. 56, ЄДРПОУ 2001504) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень»

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 360/926/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2020 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Л.В. Ястребова