Справа № 640/9876/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9876/19 Головуючий у І інстанції - Пащенко К.С.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу від 14.05.2019 № Ф-44395-17.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено коло осіб, які підпадають під статус платника ЄСВ, проте зі спірної вимоги податкового органу не зрозуміло до якого платника вона висувається: до фізичної особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, до фізичної особи, яка використовує працю інших осіб на умовах трудового договору чи до фізичної особи-підприємця.

Так, згідно з п. 3 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) нараховується єдиний внесок; проте Позивач не отримував від Відповідача акту перевірки. Крім того Позивач не працює та не отримує дохід, таким чином підстави виникнення заборгованості з ЄСВ йому не відомі.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 04 березня 2012 року Позивач перестав вважатися фізичною особою-підприємцем (втратив статус), оскільки не звернувся до державного реєстратора для включення відомостей до державного реєстру, не змінив свідоцтво (наявне свідоцтво «старого зразка», видане 11.11.2002 року), відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб» та фактично підприємницьку діяльність не здійснював.

Крім того, Позивач зазначає, що в роздруківці інтегрованої картки платника податків відсутнє обґрунтування нарахованої суми боргу, зазначено сальдо станом на 31.12.2018 року (періоди 2017 та 2018 років взагалі не відображені), у зв`язку з чим не зрозуміло з якого саме періоду виникла недоїмка, як здійснювалось обчислення розрахунку, яка була застосована база та ставка нарахування ЄСВ.

Також на адресу суду надійшла заява Позивача про долучення доказів у справі та пояснення, відповідно до яких вбачається, що 17.06.2020 Відділ з питань Державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації листом № 106-34/127 (копія додається) повідомив Позивача, що згідно з документами реєстраційної справи, ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП 05.11.2002 року. Відомості про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру не внесені.

До державних реєстраторів відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Овсянников Олексій Володимирович з приводу внесення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру та про заміну старого свідоцтва про реєстрацію СПД (виданого у 2002 році) на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка не звертався, необхідні документи не подавав.

Фізичні особи-підприємці, зареєстровані до 01.07.2004, стосовно яких не проводилася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (в тому числі до створення Єдиного державного реєстру), не втратили статусу фізичної особи-підприємця.

У зв`язку з чим, 01.08.2020 року Позивач подав державному реєстратору заяву на включення відомостей про фізичну особу-підприємця (копія опису додається). Через виявлену помилку у прізвищі 04.08.2020 року була проведена державна реєстрація змін до відомостей про ФОП (копія опису додається).

22.08.2020 року Позивач подав заяву про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням (копія опису додається).

27.08.2020 року Позивач подав до ГУ ДПС у м. Києві заяву на списання недоїмки за 2017- 2010 роки (копія додається) та заяву про призначення позапланової перевірки.

На дату подання цієї заяви (14 вересня 2020 року) рішення щодо списанні недоїмки ГУ ДПС у м. Києві не прийнято.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 листопада 2002 року ОСОБА_1 був зареєстрований у журналі обліку реєстраційних справ за № 385-8103, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єктів підприємницької діяльності - фізичної особи.

14.05.2019 року Головним управлінням ДФС у м. Києві було оформлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-44395-17, якою Позивача повідомлено, що станом на 30.04.2019 у нього обліковується заборгованість із сплати єдиного внеску в розмірі 21 030,90 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що фізичні особи-підприємці повинні перебувати на обліку в органах доходів і зборів як платники єдиного внеску, при цьому, починаючи з 01.01.2017, якщо така особа не отримує дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від підприємницької діяльності, вона зобов`язана визначити базу нарахування єдиного внеску. Таким чином, оскільки Позивач з 2002 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, з заявою про припинення підприємницької діяльності не звертався, отже не втратив статусу фізичної особи-підприємця, повинен був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 2464).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Облік платників єдиного внеску здійснюється відповідно до ст. 5 Закону № 2464, частиною 1 якої встановлено, що облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Пунктом 5 Розділу 1 Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 № 1162, встановлено, що облік платників єдиного внеску в контролюючих органах ведеться за:

- кодами з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України - для платників, які включаються до такого реєстру (юридичні особи та відокремлені підрозділи);

- реєстраційними номерами облікових карток платників податків або серією (за наявності) та номером паспорта - для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснення платежів за серією (за наявності) та номером паспорта;

- реєстраційними (обліковими) номерами платників податків, які присвоюються інвесторам (операторам) за угодою про розподіл продукції, дипломатичним представництвам і консульським установам іноземних держав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем, перебуває на загальній системі оподаткування та 10.12.2002 року був взятий на облік в ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС м. Києва.

Базою нарахування єдиного внеску, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, є на сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац перший-другий п. 2 ч. 1 ст. 7 закону № 2464).

Законом України № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону № 2464, які набули чинності з 01.01.2017, зокрема, у першому реченні абзацу другого п. 2 частини першої ст. 7 слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний».

Тобто, починаючи з 01.01.2017 року, якщо платником єдиного внеску - фізичною особою-підприємцем, не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої законом № 2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац другий п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464).

Відповідно до норм ч. 5 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Але, як зазначалось вище, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464).

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фізичні особи-підприємці повинні перебувати на обліку в органах доходів і зборів як платники єдиного внеску. При цьому, починаючи з 01.01.2017, якщо така особа не отримує дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від підприємницької діяльності, вона зобов`язана визначити базу нарахування єдиного внеску. Сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 передбачено, що мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Враховуючи, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати на весь 2017 рік становить 3200,00 грн. - розмір мінімального страхового внеску в 2017 році дорівнює 704,00 грн.

В свою чергу, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 3723,00 грн., а отже розмір мінімального страхового внеску в 2018 році дорівнює 819,06 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 4173,00 грн., а отже розмір мінімального страхового внеску в 2018 році дорівнює 918,06 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фізична особа-підприємець має нараховувати єдиний внесок за себе у розмірі, не меншому ніж 704,00 грн. на місяць в 2017 році, у розмірі, не меншому ніж 806,19 грн. на місяць - в 2018 році, та у розмірі, не меншому ніж 918,06 грн. на місяць - в 2019 році, навіть якщо доходу від підприємницької діяльності протягом всього року (або окремих його місяців) фізичною особою-підприємцем отримано не було.

Частиною 8 ст. 9 Закону № 2464 встановлено, що платники єдиного внеску - фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується Позивачем, обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017, 2018 роки та перший квартал 2019 року ним виконано не було, внесок не сплачений.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що фіскальним органом правомірно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-44395-17 від 14.05.2019 року, якою Позивача повідомлено, що станом на 30.04.2019 у нього обліковується заборгованість із сплати єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко