Справа № 540/1844/20
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/1844/20

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Ковбій О.В.,

при секретарі: Калівошко В.В.,

за участі:

позивачки - ОСОБА_1 (після шлюбу - ОСОБА_2 ),

представника позивача - Сєвєрін Є.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області про визнання неправомірним рішення про відмову в обміні паспорта громадянина України,

встановив:

ОСОБА_2 (до одруження - ОСОБА_1 , далі за змістом рішення - ОСОБА_2 , позивачка) звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною відмову Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області (далі - відповідач, Відділ УДМС) у видачі позивачці паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ;

- зобов`язати Відділ УДМС оформити та видати позивачці паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, без передачі будь-яких даних про неї до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі та без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру;

- зобов`язати Управління ДМС у подальшому здійснити паспортний облік громадянки ОСОБА_2 згідно з Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503- ХІІ, а саме виключно за прізвищем, іменем та по батькові (ст. ст. 28, 294, 296 Цивільного кодексу України), роком народження та місцем реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Так, ОСОБА_2 зазначає, що після укладення шлюбу з ОСОБА_4 , її паспорт підлягав обміну, в зв`язку з чим вона звернулась до Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області з заявою від 02.01.2020 року, в якій просила оформити та видати їй паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ. В заяві ОСОБА_2 вказала про відмову від оформлення паспорта громадянина України у формі ID-картки та про не згоду на обробку персональних даних.

Проте, на думку позивачки, у своїй відповіді на заяву відповідач навів перелік нормативно-правових актів, не вказавши конкретно про прийняте за результатом розгляду заяви рішення.

05.03.2020 року, зі слів позивачки, вона повторно звернулась до Відділу УДМС з проханням видати паспорт у формі книжечки, на що отримала відмову. Також, відповідач відмовив надавати усні пояснення з цього приводу. Позивачка звернулась до поліції. В подальшому, в присутності працівника поліції посадова особа Відділу УДМС погодилась видати паспорт у формі книжечки за умови надання судового рішення з відповідним зобов`язанням.

19.05.2020 року ОСОБА_2 оскаржила дії відповідача в адміністративному порядку, проте паспорт у визначеному позивачкою вигляді їй надано не було.

ОСОБА_2 з посиланням на ст.ст. 3, 8, 32 Конституції України, ч.1 ст.1, ч.3 ст.8, ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» називає відмову відповідача у видачі паспорту протиправною.

Так, на думку позивачки, з аналізу приписів перелічених законів вбачається, що документи Єдиного державного демографічного реєстру, передбачені Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», зокрема паспорт-картка, можуть видаватись виключно на добровільній основі, в свою чергу ОСОБА_2 забороняє збирати та обробляти персональні дані відносно себе, їх передачу до Єдиного державного демографічного реєстру, а також забороняє використання стосовно неї будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Також, позивачка зазначає, що на її думку, наразі в Україні діють дві самостійні групи нормативно-правових актів стосовно видачі паспорта громадянина України: у вигляді паспортної книжечки - Положення про паспорт громадянина України, затверджене Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ та у вигляді ID-картки - Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», що створює для неї можливість отримати паспортний документ в обраному нею вигляді.

Підсумовуючи викладене позивачка просить задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Ухвалою суду від 20.07.2020 року провадження у справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 24.09.2020 року.

16.09.2020 року ухвалою суду задоволено клопотання Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області щодо проведення наступного судового засідання в режимі відео конференції через Нововоронцовський районний суд Херсонської області.

07.08.2020 року відповідачем надано відзив на позов, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає з огляду на наступне.

Відповідач зазначає, що, на його думку, чинне законодавство встановлює конкретні вимоги та процедуру, що передують отриманню особою паспорта громадянина України у формі книжечки: волевиявлення особи (тобто її бажання), що виражається в особистому зверненні до органів міграційної служби, за зареєстрованим місцем проживання, з питанням щодо оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну та видачі паспорта; зверненням повинно бути оформлено відповідною заявою, форма якої чітко визначена законодавством України; особа повинна подати разом з такою заявою відповідний пакет документів, що дають змогу працівникам органів міграційної служби здійснити відповідні перевірки та на підставі яких до паспорта громадянина України вноситься додаткова інформація (місце проживання особи, наявність ІПН, відомості про укладення шлюбу, відомості щодо дітей тощо).

При цьому, відповідач стверджує, що ОСОБА_5 02.01.2020 року звернулась без дотримання наведеного порядку, а отже, її заяву слід вважати зверненням. Після 02.01.2020 року ОСОБА_5 , зі слів позивачки, до Відділу УДМС з письмовими заявами не зверталась. Також, відповідач зазначає про документування позивачки паспортом громадянина України з безконтактним носієм, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 19.09.2018 року у справі №806/3265/17 застосування до спірних правовідносин не підлягають.

На підставі викладеного відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

09.09.2020 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якій проти доводів відповідача заперечує, просить їх відхилити.

В судове засідання, призначене на 24.09.2020 року з`явилась позивачка та її представник, повноваження якого підтверджені посвідченою в судовому засіданні довіреністю.

Відповідач явку своїх представників з належним чином оформленими повноваженнями не забезпечив. Свідок ОСОБА_6 допитана з застосуванням засобів відеоконференцзв`язку з Нововоронцовським районним судом Херсонської області.

Розглянувши надані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Так, 02.01.2020 року ОСОБА_2 особисто звернулась до Нововоронцовського районного відділу УДМС України в Херсонській області з заявою в довільній формі (а.с.19) в якій просила оформити та видати їй, у зв`язку зі зміною прізвища, паспорт громадянина України у вигляді книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Верховною Радою України від 26 червня 1992 року N 2503-ХІІ.

17.01.2020 Відділом УДМС за вихідним № 6527-11/6527-20 позивачці надано відповідь на її заяву, в якій йдеться про те, що:

- пунктом 2 Постанови № 302 передбачено, що паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

- наведено приписи ст.ст. 24, 35, 68 Конституції України;

- для обміну паспорта заявник подає перелік документів, встановлений пунктом 69 Постанови № 302;

- із системного аналізу норм права, видача документу, що посвідчує особу (незалежно від його вигляду - книжка чи картка, що містить безконтактний електронний носій) не можлива без обробки персональних даних особи. Заява про видачу паспорту підтверджує волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до ї мети їх обробки;

- паспорт громадянина України є необхідним документом для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою та ін.

Також, 10.06.2020 року УДМС за вихідним № 6527/111/6527-20 було складено та направлено позивачці лист, в якому йдеться про те, що на додаток до листа від 17.01.2020 року Відділ УДМС повідомляє, що за відсутності рішення суду з зобов`язанням стосовно видачі паспорта у відділу відсутні правові підстави для оформлення та видачі паспорта.

Зі змістом зазначених відповідей позивачка не погодилась, розцінює їх як відмову в задоволенні заяви про видачу паспорта у формі книжечки, що стало підставою для її звернення до суду з зазначеним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ст. 5 Закону України "Про громадянство України" визначено, що документом, який підтверджує громадянство України, є, серед іншого, паспорт громадянина України.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі - Положення № 2503).

Відповідно до п. 3 Положення № 2503 бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" № 5492 (далі - Закон № 5492-VI) документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету.

До документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення, віднесено документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зокрема, паспорт громадянина України (ч.1 ст. 13 Закону України).

Приписами частин 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону № 5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом.

Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету.

Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації.

Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

З аналізу викладеного вбачається, що положеннями Закону № 5492-VI, нормами постанови КМУ № 302 і Положенням № 2503, передбачено чіткий порядок, суб`єктний склад та перелік документів для оформлення паспорта громадянина України.

Відповідно пп.1 п.6 Постанови № 302, яка кореспондується з п.16 Положення №2503 обмін паспорта здійснюється, зокрема, у разі зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації).

Згідно з пп.1 п.7 Постанови № 302 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються: особі, яка досягла 14-річного віку - на підставі заяви - анкети, поданої нею особисто.

За приписами п.17 Положення №2503 - для обміну паспорта громадянин подає:

- заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України;

- паспорт, що підлягає обміну;

- дві фотокартки розміром 35х45 мм.

- для обміну паспорта у зв`язку із зміною (переміною) прізвища, імені чи по батькові або встановленням розбіжностей у записах подаються також документи, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, наведеними нормами, як Постановою №302 так і Положенням №2503, передбачений не тільки вичерпний перелік необхідних для оформлення паспорта документів, а й особисте їх подання громадянином, котрий звертається за таким оформленням.

Під час судового розгляду справи представник позивачки зазначив, що 02.01.2020 року ОСОБА_2 зверталась до посадових осіб Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області з клопотанням про оформлення паспорту зразка 1994 року. При зверненні мала з собою повний комплект документів (оригінали та копії) необхідні для його оформлення.

Також, в судовому засіданні в якості свідка допитана ОСОБА_6 - головний спеціаліст Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області, яка безпосередньо приймала документи від позивачки 02.01.2020 року. Свідок, серед іншого, підтвердила звернення позивачки 02.01.2020 року до Відділу УДМС з бажанням отримати паспорт зразка 1994 року у формі книжечки та її відмову від документування паспортом у формі ID - картки. Підтвердила також те, що позивачка мала з собою всі необхідні документи для оформлення паспорту у вигляді книжечки, окрім судового рішення з зобов`язанням УДМС здійснити оформлення такого паспорту. Окрім викладеного зазначила, що заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України, не надавала позивачці для заповнення, оскільки вважає, що така заява має бути подана особою тільки в разі наявності повного пакету документів, необхідних для обміну паспорту. Натомість, позивачці не вистачало відповідного рішення суду. Пояснила, що у випадку звернення ОСОБА_2 з заявою, орган УДМС мав би обов`язок видати паспорт протягом місяця, тоді як правових підстав для цього немає (відсутнє рішення суду).

Таким чином, під час судового розгляду справи поясненнями позивачки в позовній заяві, поясненнями її представника в судовому засіданні, що був присутній під час звернення до Відділу ДМС 02.01.2020 року та показами свідка - посадової особи, що безпосередньо приймала документи від позивачки підтверджено, що ОСОБА_2 при зверненні 02.01.2020 року до Відділу УДМС:

- повідомила про бажання отримати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ та мала намір заповнити та подати відповідачу заяву, у формі необхідній для отримання паспорта, бажаної форми;

- мала при собі та була готова подати до Відділу УДМС, необхідні для обміну паспорта документи: паспорт, який підлягає обміну; свідоцтво про шлюб, дві фотокартки розміром 3,5*4,5 см.

Отже, ОСОБА_2 звернулась до Відділу УДМС особисто та з передбаченим п.17 Положення №2503 пакетом документів для обміну паспорта громадянина України.

Пунктом 4 Розд. ІІ Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування, затверджених Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05.08.2016 № 158 передбачено, що державні службовці повинні сумлінно, компетентно, результативно і відповідально виконувати свої посадові обов`язки, проявляти ініціативу, а також не допускати ухилення від прийняття рішень та відповідальності за свої дії та рішення.

Натомість, посадові особи відповідача знаючи про бажання позивачки отримати паспорт у вигляді книжечки та про наявність у неї необхідних для цього документів, таких документів не прийняли та заяви відповідної форми до заповнення не надали.

При цьому, в подальшому, при судовому розгляді даної справи відповідач, як на підставу для відмови посилається в тому числі й на відсутність у позивачки доказів звернення до Відділу УДМС з заявою встановленої форми та з пакетом необхідних документів.

Такі дії відповідача, на думку суду, свідчать про непослідовний характер дій суб`єкта владних повноважень, порушує встановлений ч.2 ст. 2 КАС України обов`язок суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно.

Стосовно посилань відповідача на приписи Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №456 від 06.06.2019 року (далі - Тимчасовий порядок), згідно яких, на думку Відділу УДМС, отримання паспорту зразка 1994 року можливе лише за умови надання особою рішення суду, яке зобов`язує відділ на вчинення таких дій суд зазначає наступне.

Так, згідно п.1 Р. І Тимчасового порядку: «Порядок … визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року … особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року …»

Тобто, дія Тимчасового порядку розповсюджується на осіб, щодо яких вже прийнято рішення про оформлення їм паспорту громадянина України зразка 1994 року, тоді як ОСОБА_2 , як самостійно зазначає Нововоронцовський РС УДМС в Херсонській області в відзиві на позов та своєму листі-відповіді від 10.06.2020 року №6527-111/6527-20, такого рішення не має.

Окрім наведеного, з заяві ОСОБА_2 про оформлення паспорту, за результатом розгляду якої прийнято оскаржене рішення, не вбачається, що особа просить видати паспорт на підставі норм Тимчасового порядку, а тому посилання Відділу УДМС на відповідний нормативно-правовий акт є в повній мірі необґрунтованим.

Надаючи оцінку діям відповідача, в даному випадку було також враховано правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень, викладену у рішенні у справі «Рисовський проти України», у якому проаналізовано поняття "належне урядування».

Так, в пункті 70 наведеного рішення, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Меgаdat.соm S.r.I проти Молдови» і «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Як зазначено в пункті 71 вказаного рішення, «… державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»)…»

В даному ж випадку, суд зазначає, що підставою для застосування заходів судового захисту згідно ст.5 КАС України є наявність порушеного права, свободи або законного інтересу особи. Вказане у випадку, якщо особа заявляє вимогу про зобов`язання Відділу УДМС оформити паспорт, зумовлює необхідність такої особи, щонайменше довести факт відмови в добровільній видачі такого паспорту та протиправність такої відмови. Таким чином, вимога суб`єкта владних повноважень надати рішення суду для оформлення паспорта громадянина України фактично є вимогою в якій суб`єкт владних повноважень просить надати підтвердження протиправності власних дій за умови того, що самих дій (відносно відмови в оформленні паспорту) ним ще не вчинено.

Викладене суперечить вищенаведеним висновкам Європейського Суду, зокрема стосовно обов`язку суб`єкта владних повноважень діяти в належний і якомога послідовніший спосіб.

В додаток до викладеного, суд враховує, що з витребуваних від Нововоронцовського відділення поліції матеріалів за фактом заяви ОСОБА_2 встановлено, що 05.03.2020 року позивачка повторно зверталась до відповідача з клопотанням про отримання паспорту громадянина України в формі книжечки, однак отримала чергове роз`яснення, що для отримання паспорту такого виду необхідно надати рішення суду.

Стосовно самого права ОСОБА_2 на отримання паспорта зразка 1994 року у вигляді книжечки, суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 19.09.2018 року у справі 806/3265/17 зауважує, що у даному конкретному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, суд звертає увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

З даного приводу суд, формуючи правовий висновок, виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закон № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. (ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI).

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт № 2503-XII, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис "Україна", нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис "Паспорт".

На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис "Паспорт громадянина України".

На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Водночас, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом п. 2 цієї Постанови із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

До завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється (п. 3 Постанови № 302).

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (…) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Також, позивачка посилаються на порушення принципу поваги до приватного життя суб`єкта персональних даних, шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки вони згоди на таку обробку не надають.

З цього приводу Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі 806/3265/17 зазначено наступне.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону № 2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Водночас, Великою Палатою Верховного Суду у справі 806/3265/17 зроблено висновок, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що, в свою чергу, обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Суд зазначає, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Таким чином, норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, суд звертає увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «GropperaRadio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, суд бере до уваги, що ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Х`ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

Тобто, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання протиправною відмови Нововоронцовського РС УДМС в Херсонській області у видачі ОСОБА_7 (до одруження - ОСОБА_1 ) паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, при вирішенні спору у вже зазначеній зразковій справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець, приймаючи Закон № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

На час звернення позивачки до Нововоронцовського РС УДМС в Херсонській області діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № 2503-XII і Постанова № 302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов`язані звертатися за його обміном, при досягненні відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов`язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії Відділу УДМС розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.

В той же час, позовні вимоги в частині зобов`язання Нововоронцовського РС УДМС в Херсонській області вести паспортний облік відносно ОСОБА_2 згідно з Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503- ХІІ, а саме виключно за прізвищем, іменем та по батькові (ст. ст. 28, 294, 296 Цивільного кодексу України), роком народження та місцем реєстрації суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, при видачі ОСОБА_2 паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ, не передбачено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду в зразковій справі № Пз/9901/2/18 від 19.09.2018 р.

Стосовно посилань відповідача на те, що позивачка документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, отже інформація про неї вже внесена до реєстру суд зазначає, що згідно приписів ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідач не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З листів відповідача вбачається, що наявність у ОСОБА_2 паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм не була підставою для відмови у видачі їй паспорту громадянина України у формі книжечки, отже Відділ УДМС не має права посилатись на відповідну обставину під час вирішення даного спору.

Окрім наведеного, наявність в позивачки паспорту паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм жодним чином не впливає на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №806/3265/17, оскільки наявність чи відсутність зазначеного документа не аналізувалась судом вищої інстанції та не була визначена як умова актуальності висновків.

Приписами ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що порушені права позивачки підлягають захисту шляхом визнання протиправною відмови Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області у видачі ОСОБА_1 (після шлюбу - ОСОБА_2 ) паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ та зобов`язання Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області оформити та видати позивачці паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 162 КАС України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Нововоронцовського РС УДМС України в Херсонській області (адреса: 74200, пров. Кооперативний, 4, смт. Нововоронцовка, Херсонська область, 74200) у видачі ОСОБА_1 (після шлюбу - ОСОБА_2 , рнокпп: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Зобов`язати Нововоронцовський РС УДМС України в Херсонській області (адреса: 74200, пров. Кооперативний, 4, смт. Нововоронцовка, Херсонська область, 74200) оформити та видати позивачці паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 28 вересня 2020 р.

Суддя О.В. Ковбій

кат. 102070000