Справа № 826/6102/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року м. Київ № 826/6102/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Смолія І.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом до ОСОБА_1 Кабінету Міністрів України
провизнання протиправною та скасування постанови № 394 від 07.06.2017
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі також - Відповідач, КМУ), в якому просив скасувати постанову КМУ № 394 від 07.06.2017 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 № 1548 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», якою скасоване державне регулювання цін на продовольчі товари та послуги на ринках.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки спірна постанова Відповідача, якою скасоване державне регулювання цін на продовольчі товари та послуги, суперечить Законам України «Про ціни та ціноутворення» і «Про органи місцевого самоврядування» та призводить до звуження прав і свобод населення, то така постанова підлягає скасуванню.

Представник Відповідача подав письмовий відзив на адміністративний позов, наголосивши на відсутності правових підстав для його задоволення, вважаючи, що по-перше, Відповідач при прийнятті спірної постанови діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; по-друге, Позивачем не зазначено порушення саме яких його прав спричинило прийняття спірної постанови.

Розглянувши у порядку письмового провадження подані сторонами (їх представниками) документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 394 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 року № 1548 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі також - спірна постанова № 394), яка набрала чинності з 01.07.2017, а саме пунктом 1, у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 № 1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», внесено такі зміни: абзаци третій, четвертий, сьомий, двадцять восьмий, двадцять дев`ятий, тридцять шостий - тридцять восьмий, сороковий і сорок перший пункту 12 - виключено; абзац третій пункту 13 - виключено.

Також, пунктом 2 спірної постанови № 394, визнано такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, що додається, а саме: постанову КМУ від 17.10.2007 № 1222 «Про затвердження Порядку декларування зміни оптово-відпускних цін на продовольчі товари»; пункт 2 змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою КМУ від 26.03.2008 № 276; постанову КМУ від 17.04.2008 № 373 «Про затвердження Порядку формування цін на продовольчі товари, щодо яких запроваджено державне регулювання»; постанову КМУ від 06.08.2008№ 709 «Про внесення змін до Порядку декларування зміни оптово-відпускних цін на продовольчі товари»; пункти 2 і 3 змін, що вносяться до постанов КМУ з питань ціноутворення на окремі види продовольчих товарів, затверджених постановою КМУ від 09.02.2011 № 168; пункт 2 змін, що вносяться до постанов КМУ від 13.06.2002 № 803 і від 17.10.2007 № 1222, затверджених постановою КМУ від 19.122012 № 1220; постанову КМУ від 22.09.2016 № 656 «Про реалізацію пілотного проекту щодо тимчасового обмеження застосування постанови КМУ від 25.12.1996 № 1548 та постанови КМУ від 17.10.2007 № 1222»; пункт 1 змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою КМУ від 02.11.2016 № 773.

Як вбачається зі змісту пояснювальної записки до проекту спірної постанови № 394, проект постанови розроблено на виконання пункту 108 Плану заходів щодо дерегуляції господарської діяльності, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 № 615, а також відповідно до результатів пілотного проекту щодо тимчасового обмеження застосування постанови Кабінету міністрів України від 25.12.1996 № 1548 та постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2007 № 1222», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 № 656. Відповідний проект направлений на значне спрощення процедури зміни цін, залежно від цінових коливань ринку, що дозволить виробникам швидше реагувати на зміни кон`юнктури. Більше того, ринкове регулювавши цін сприятиме розвитку конкуренції та в середньостроковій перспективі уповільнити зростання цін на продукти харчування. Реалізація проекту постанови сприятиме зниженню рівня корупції.

За результатами опрацювання проект постанови № 394 погоджено без зауважень - Мінфін, Мінсоцполітики, Мінагрополітики, Мінрегіон, Держстат, Антимонопольний комітет, ДРС, Держпродспоживслужбою; погоджено із зауваженнями, які враховано - Мін`юст (щодо нормопроектувальної техніки); надані пропозиції - Антимонопольний комітет. На виконання пункту 6 витягу з протоколу № 22 засідання Урядового комітету з питань економічної, фінансової та правової політики, розвитку паливно-енергетичного комплексу, інфраструктури, оборонної та правоохоронної діяльності від 25.05.2017 та згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів від 29.05.2017 № 21042/0/1-17 проведено 31.05.2017 узгоджувальну нараду під головуванням Державного секретаря Кабінету Міністрів України за участі представників Мінекономрозвитку, МінАПК, Мінсоцполітики, Мін`юсту, АМКУ, ДРС, Секретаріату Кабінету Міністрів, за результатами якої усіма учасниками було підтримано проект постанови з відповідними редакційними правками, що по суті не змінили проект. Проект постанови було розміщено на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку для забезпечення вимог щодо громадського обговорення проекту регуляторного акту.

Згідно з висновком Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту спірної постанови № 394 проект: відповідає Конституції України; відповідає актам законодавства, що мають вищу юридичну силу; узгоджується з актами такої ж юридичної сили; не потребує проведення експертизи на відповідність чинним міжнародним договорам України.

Натомість, вважаючи спірну постанову Відповідача № 394 протиправною та такою, що звужує права і свобод населення, оскільки наслідком її прийняття є зростання цін на продукти харчування (борошно, хліб, сир, масло, олія, яйця тощо) та товари непродовольчої групи (взуття, одяг тощо), Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про її скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням сторін (їх представників) за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), Законів України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (далі також - Закону № 794-VII), «Про ціни і ціноутворення» від 21.06.2012 № 5007-VI (далі також - Закон № 5007-VI), у тому числі у відповідних редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, окрім іншого, забезпечує проведення цінової політики.

За приписами частини першої статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 794-VII, до основних повноважень Кабінету Міністрів України у сфері економіки та фінансів, зокрема належить забезпечення проведення державної політики цін та здійснення державного регулювання ціноутворення.

Статтею 12 Закону № 5007-VI закріплено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Державні регульовані ціни можуть запроваджуватися на товари суб`єктів господарювання, які порушують вимоги законодавства про захист економічної конкуренції.

Державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін. Зміна рівня державних регульованих цін може здійснюватися у зв`язку із зміною умов виробництва і продажу (реалізації) продукції, що не залежать від господарської діяльності суб`єкта господарювання.

Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади, державні колегіальні органи та органи місцевого самоврядування під час встановлення державних регульованих цін на товари до складу таких цін обов`язково включають розмір їх інвестиційної складової частини.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 5007-VI, державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Таким чином, виходячи з наведених положень Конституції та Законів України, суд дійшов висновку, що Відповідач наділений правом здійснювати державне регулювання ціноутворення, у тому числі шляхом прийняття обов`язкових до виконання постанов.

З матеріалів справи судом встановлено, що реалізуючи надані повноваження, КМУ було прийнято спірну постанову № 394, при цьому судом не встановлено, а Позивачем не наведено процедурних порушень під час її прийняття (як регуляторного акту).

Натомість суд зазначає наступне.

За приписами статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України закріплено право кожної особи на судовий захист, якщо така особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, окрім іншого, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися спори щодо будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень без обмежень, але відповідні вимоги можуть бути задоволені лише за умови, що такі рішення, дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують його права, свободи або законні інтереси шляхом обмежень у реалізації суб`єктивних прав чи покладення на нього необґрунтованих (у тому числі додаткових) обов`язків.

Тож, у розумінні статті 19 КАС України, предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки для учасників спірних відносин.

Згідно з пунктами 1, 2, 7, 8 частини першої статті 4 КАС України, у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, окрім іншого, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що публічно-правовим спором згідно з КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій та предметом якого є рішення, дія чи бездіяльність, що на думку особи порушує її права, свободи або законні інтереси.

Одночасно, суд акцентує увагу, що за змістом наведених норм Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право або інтерес особи, які порушуються у конкретних правовідносинах, в межах яких виник спір.

При цьому, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Натомість, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Також, аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення, у постановах Верховного Суду України, зокрема від 01.12.2015 у справі № 800/134/15, від 15.12.2015 у справі № 800/206/15, в яких зазначено, окрім іншого, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам, та таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі № 522/3665/17 (провадження № К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Окрім наведеного, суд не залишає поза увагою правову позицію Верховного Суду, який зокрема у постанові від 15.08.2019 по справі № 1340/4630/18 констатував, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06. 2018 у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

Більше того, Верховний Суд у згаданій постанові від 15.08.2019 по справі № 1340/4630/18 встановив, що з`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивачів передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, яке оскаржується. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивачів є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення. За відсутності бодай одного випадку реального порушення прав, свобод чи інтересів позивачів спірним рішенням відповідача, відсутніми є й підстави для задоволення позову.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Проаналізувавши зміст наведених норм та судової практики, у взаємозв`язку з доводами Позивача, викладеними в адміністративному позові та наявними у справі доказами, суд дійшов висновку про те, що Позивачем не визначено, які саме його права або законні інтереси порушено внаслідок прийняття Відповідачем спірної постанови № 394. При цьому, суд також вважає за доцільне зазначити, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для суб`єкта порушеного права. Однак, як свідчать матеріали справи, Позивачем на момент розгляду справи, не наведено доводів та не надано доказів на їх підтвердження, щодо настання для нього особисто негативних наслідків прийняттям Відповідачем спірної постанови № 394, а отже безпідставним є посилання Позивача на порушення його права або охоронюваного законом інтересу.

Натомість, суд вбачає, що оскаржуючи постанову Відповідача № 394, Позивач вказує лише абстрактні доводи щодо впливу спірної постанови № 394 на права і свободи населення.

Таким чином, Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що Відповідачем порушені права, свободи та/або інтереси, що належать безпосередньо Позивачу та, які підлягають судовому захисту у заявлений ним спосіб, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 КАС України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами (їх представниками) докази, суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач належним чином виконав обов`язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 5, 6, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 (34520, Рівненська область, Сарненський район, с.Ремчиці).

Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді С.К. Каракашьян

І.В. Смолій