Справа № 2340/3133/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/3133/18 Суддя (судді) першої інстанції: С.М. Гарань
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

за участю секретаря Скидан С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги:

ОСОБА_1

Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області

на додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року

у справі №2340/3133/18 (розглянуто у порядку письмового провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2018 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ), з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області (надалі - відповідач, ГУДПС у Черкаській області), в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що застосування податковим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року, а тому обов`язок його сплати в 2015 році у позивача відсутній. Крім того суд прийшов до висновку про відсутність підстав застосування до позивача пільги, передбаченої підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України, оскільки об`єкт нерухомості (квартира) використовується останнім у підприємницькій діяльності, так як позивач є засновником кількох товариств, місце реєстрації яких зазначено по об`єкту нерухомості, який оподатковуються, а відтак податкові повідомлення-рішення від 27.06.2018 від 27.06.2018 №0-2301 (податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік) та №0-2301 (податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік) є такими, що прийняті відповідно до норм податкового законодавства.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2019 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 02 березня 2020 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалюючи вказану постанову у даній справі, Верховний Суд вказав, що приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суди безпідставно прийшли до висновку про відсутність підстав для застосування до позивача пільги, передбаченої пунктом 266.4.1 статті 266.4 ПК України, оскільки об`єкт оподаткування (квартира) використовується її власником у підприємницькій діяльності, а саме, значиться юридичною адресою двох юридичних осіб, засновниками яких є позивач. Проте, з таким висновком Верховний Суд не погодився, та зазначив, що відповідачем не надано доказів у підтвердження цих обставин.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн.

Позивачем 17 червня 2020 року до Черкаського окружного адміністративного суду подано заяву про ухвалення додаткового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат понесенних позивачем з дати подання позову.

Додатковим рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3171 (три тисячі сто сімдесят одна) грн 60 коп. та за подання касаційної скарги в сумі 3524 (три тисячі п'ятсот двадцять чотири) грн 00 коп.

У задоволенні іншої частини заяви - відмовити.

Не погодившись з додатковим рішенням, позивачем (надалі - апелянт 1) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Апелянт 1 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем понесено витрати на правову допомогу у розмірі 8600,00 грн, що підтверджується актами виконаних робіт.

Не погодившись з додатковим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт 2) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Апелянт 2 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що витрати, які заявлені позивачем є занадто високими.

Позивача заперечує проти апеляційної скарги відповідача, з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача не надав відзиву на апеляційну скаргу позивача.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи з додержанням норм матеріального і процесуального права, а додаткове рішення, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Позивачем до Черкаського окружного адміністративного суду подано заяву про відшкодування витрат на надання правничої допомоги, в якій представник просить суд постановити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, а саме, понесені позивачем витрати на правничу допомогу за складання апеляційної скарги становлять 2000 грн, за складання касаційної скарги - 5000 грн та за складання відповіді на відзив на позовну заяву під час нового розгляду справи - 1600 грн. Вказані витрати підтверджуються актами приймання-передачі від 11.01.2019, від 24.04.2019 та від 14.04.2020.

При цьому суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог позивача на відшкодування на правничу допомогу в частині 8000,00 грн, виходив з того, що питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору за подання до Черкаського окружного адміністративного суду позову у розмірі 2 114 грн 40 коп. та стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 1600 грн вирішене судом у рішенні від 01.06.2020 року.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що надані позивачем акти приймання-передачі від 11.01.2019, від 24.04.2019 та від 14.04.2020 не міститься інформації про надання послуг по справі №2340/3188/18, відтак, не визначення змісту та обсягу конкретної діяльності унеможливлює прийняття актів приймання-передачі, як доказу який підтверджує витрати на правничу допомогу саме по цій адміністративній справі на стадії апеляційного та касаційного провадження та нового розгляду справи судом першої інстанції.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що за наявності правових підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу адвокатом, подані суду неналежні документи унеможливлюють вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача, що понесені ним у розмірі 8600 грн (за складання апеляційної скарги становить 2000 грн, за складання касаційної скарги - 5000 грн та за складання відповіді на відзив на позовну заяву - 1600 грн під час нового розгляду справи).

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем оскаржується відмова суду першої інстанції про відшкодування витрат на правничу допомогу, а отже в даній частині підлягає розгляду апеляційна скарга.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне адміністративне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).

Згідно із частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 4 статті 134 КАС України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги від 14.06.2018 №б/н, копію додаткової угоду до договору від 15.12.2018, копію актів приймання-передачі, копію розрахунку витрат від 14.04.2020 на суму 19173 грн 21 коп., копію прибуткового касового ордеру № 1 від 02.08.2018 грн на суму 1600 грн (стор. 196, 197 том І).

В матеріалах справи наявна додаткова угода №2 до договору-дорученню про надання правової допомоги від 14 червня 2018 року укладена між позивачем та представником (надалі - додаткова угода №2).

Відповідно до п.2 додаткової угоди №2 види правової допомоги та її вартість: надання правової інформації, усних консультацій - 200 грн погодинна оплата; підготовка документів для подачі позову до суду, збір доказів (підготовка листів, запитів, адвокатських запитів, скарг, заяв, відповідей на листи/ запити та інших документів) -1200 грн фіксована сума за кожний документ; складання позовної заяви/відзиву на позовну заяву/відповіді на відзив/заперечення - 1600 грн фіксована сума за кожний документ; складання апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу - 2000 грн фіксована сума за кожний документ; складання касаційної скарги/відзиву на касаційну скаргу - 5000 грн фіксована сума за кожний документ; представництво інтересів Клієнта у суді першої інстанції - 1000 грн фіксована сума за одне судове засідання за участі адвоката; представництво інтересів Клієнта у суді апеляційної інстанції - 2000 грн фіксована сума за одне судове засідання за участі адвоката; ознайомлення з матеріалами справи в суді або в електронному вигляді - 500 грн, погодинна оплата.

Згідно п. 3.1, 3.2 додаткової угоди №2 правова допомога вважаються наданою після складання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується Сторонами та скріплюється печатками (за наявності). У акті приймання-передачі наданої правової допомоги зазначається зміст, обсяг наданої правової допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов Договору, а також додаткові витрати, які були понесені Адвокатом понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце).

Судом апеляційної інстанції досліджено матеріали справи та встановлено, що в них відсутні акти приймання-передачі наданої правової допомоги та відсутні платіжні доручення, які підтверджували понесені позивачем витрати в сумі 8600,00 грн на правничу допомогу, як передбачено умовами додаткової угоди №2, отже позивачем не надано доказів понесених витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Так, апелянт зазначає, що Акт від 04 серпня 2020 року підтверджує понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн (надалі - Акт від 04 серпня 2020 року), а отже судом першої інстанції неправомірно відмовлено позивачу в задоволенні вимог позивача на відшкодування на правову допомогу в сумі 8000,00 грн

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивачем 17 червня 2020 року подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу всіх судових витрат понесених позивачем з дати подання адміністративного позову (стор. 232 - 237 том І).

Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, що позивачем до заяви про ухвалення додатково рішення щодо відшкодування судових витрат (правничу допомогу) не надано жодного додатку, в тому числі і актів виконаних робіт та платіжних доручень на оплату.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не бере до уваги наданий апелянтом 1 суду апеляційної інстанції Акт від 04 серпня 2020 року, оскільки даний акт не було надано суду першої інстанції під час розгляду справи та не був предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до ч. 4 ст. 296 КАС України апелянтом не наведено причин неможливості надання Акта від 04 серпня 2020 року до суду першої інстанції, а отже суд апеляційної інстанції не наділений правом надавати оцінку даному документу, який не був досліджений судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта 1 не підлягає задоволенню, а додаткове рішення прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Щодо апеляційної скарги апелянта 2, то колегія суддів звертає увагу, що частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Закінченням розгляду справи є вирішення спору по суті судом першої, апеляційної або касаційної інстанції.

Так, Черкаським окружним адміністративним судом рішення від 01.06.2020 року задоволено позовні вимоги позивача повністю, а тому розподіл судових витрат, в тому числі щодо сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги, має бути здійснений за загальними правилами розподілу судових витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №800/234/17, від 22 лютого 2019 року справа №826/14412/17, від 16 липня 2019 року у справі №821/449/18.

Порядок розподілу понесених учасниками адміністративного процесу судових витрат урегульовано главою 8 розділу I Кодексу адміністративного судочинства України, загальний аналіз якої свідчить про те, що вирішення питання щодо розподілу вказаних витрат вирішується під час ухвалення судового рішення, яким закінчено розгляд справи, та у відповідних випадках - після його ухвалення в порядку ст.252 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги, підлягають розподілу судом в загальному порядку при ухваленні рішення по суті справи, та у випадку, коли такий розподіл не було здійснено під час ухвалення судового рішення, такий розподіл здійснюється на підставі відповідної заяви шляхом ухвалення додаткового судового рішення у відповідності до положень ст.252 КАС України.

Враховуючи те, що позивачем понесено витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3171 грн 60 коп. та за подання касаційної скарги в сумі 3524 грн та суд першої інстанції правомірно стягнуто їх з відповідача.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційні скарги залишаються без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк