Справа № 320/583/19
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року м.Київ № 320/583/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Джегура Генадія Васильовича та Начальника відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Бублія Вадима Геннадійовича про скасування відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Голови Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Джегура Генадія Васильовича та Начальника відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Бублія Вадима Геннадійовича та просить суд:

визнати протиправною та скасувати відмову Голови Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Джегура Генадія Васильовича від 30.10.2018 № К02.168.2 щодо неможливості будівництва будинку та господарської будівлі на земельній ділянці з кадастровим номером № :02:020:0060 та надання дозволу для будівництва будинку та господарської будівлі на земельній ділянці з кадастровим номером :02:020:0060;

визнати протиправним та скасувати відмову Начальника відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Бублія Вадима Геннадійовича від 18.01.2017 № 04-11/6 та надати дозвіл щодо оформлення проектної документації та будівництво будинку та господарської будівлі на земельній ділянці з кадастровим номером № :02:020:0060.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що відповідачами було неправомірно відмовлено у наданні дозволу на будівництво будинку та господарської будівлі на земельній ділянці, яка належить їй на праві приватної власності та з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».

Вважає такі відмовити протиправними та такими, що порушують її право визначене Конституцією України, Земельним кодексом України та Закону України «Про особисте селянське господарства».

У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомленні належним чином.

Крім того, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності та про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Також від представників відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечують та вважають, що відсутні підстави для видачі будівельного паспорту, оскільки земельна ділянка за кадастровим номером № :02:020:0060 та за цільовим призначенням віднесена до земель щодо ведення особистого селянського господарства.

Разом з відзивом на позовну заяву подав суду клопотання про розгляду справи у його відсутності, а саме у порядку письмового провадження.

Частиною 9 ст. 205 КАС України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Керуючись приписами даної статті суд, вважає за можливе подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.03.2019 провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані сторонами, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2016 році згідно договору дарування отримала у власність земельну ділянку за кадастровим номером :02:020:0060.

Відповідно до відомостей, що містяться в матеріалах справи, цільове призначення даної земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства».

Позивач вказує, що протягом 2017 та 2018 років неодноразову зверталась до відповідачів щодо надання дозволу на будівництво будинку, а саме для зберігання інструментів, одягу, відпочинку тощо.

Однак отримували відмови, у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка за своїм цільовим призначенням віднесена для ведення особистого селянського господарства.

Вважаючи такі відмови необґрунтованими та бездіяльність відповідачів протиправну, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між учасниками справи, суд виходив з такого.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» визначає, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Статтею 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» встановлено, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Розмір земельної ділянки особистого селянського господарства може бути збільшений у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та її спадкування членами особистого селянського господарства відповідно до закону.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства відповідно до закону.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Членам особистого селянського господарства земельні частки (паї) можуть виділятися в натурі (на місцевості) єдиним масивом у спільну часткову власність та спільну сумісну власність (подружжя) відповідно до закону.

У разі виходу з особистого селянського господарства кожен його член має право на виділення належної йому земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 1 ст. 33 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЗК України земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Суд наголошує, що земельна ділянка, яка належить на праві приватної власності позивача за своїм цільовим призначення віднесено «для особистого селянського господарства».

Вілповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

землі сільськогосподарського призначення;

землі житлової та громадської забудови;

землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

землі оздоровчого призначення;

землі рекреаційного призначення;

землі історико-культурного призначення;

землі лісогосподарського призначення;

землі водного фонду;

землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з п. "а" ч. 3 зазначеної статті, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 38 ЗК України визначено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно ч. 3 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться:

щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою;

щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

Відмова Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у зміні цільового призначення земельної ділянки або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільського призначення, встановленого законодавством конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов`язкового дотримання механізму такої зміни.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

Статтею 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт).

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 500 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Будівельний паспорт складається з текстових та графічних матеріалів.

За наявності плану зонування території розроблення будівельного паспорта здійснюється на його підставі.

Проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об`єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника.

Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Таким чином це визначає відповідність цільового призначення земельної ділянки намірам забудовника, однак оскільки цільове призначення земельної ділянки ОСОБА_1 «для ведення особистого селянського господарства» - видача будівельного паспорта неможлива.

Водночас іншим документом, який може бути визначено вимоги до забудови земельної ділянки є містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва.

Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

На територію де розташована земельна ділянка за кадастровим номером № :02:020:0060 є дійсний генеральний план с. Сухоліси Білоцерківський район Київська область, зоніг або детальний план території місцевими органами самоврядування не розроблялись.

Згідно діючого генерального плану будь - яка забудова в зоні розташування даної земельної ділянки відсутня, граничні параметри забудови визначити неможливо.

Суд наголошує на тому, що можливість будівництва житлових будинків на земельних ділянках для ведення особистого селянського господарства не передбачена чинним законодавством України. Тому необхідно перевести вказану ділянку до земель іншої категорії - земель житлової і громадської забудови, що є об`єктом дослідження в іншій справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, суд зауважує, що усі відповіді, які наданні позивачу від Голови Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Джегура Генадія Васильовича та Начальника відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Бублія Вадима Геннадійовича це відповіді на її листи та скарги.

Водночас судом неможливо встановити, в якому порядку позивач зверталась до відповідачів щодо надання дозволу на будівництво та оформлення проектної документації.

В матеріалах справи міститься заява позивача від 11.01.2017, прохальна частина якої містить вимогу надати офіційну відповідь щодо поведінки спеціалістів відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури, яка в подальшому листом від 18.01.2017 була надана.

Щодо відповіді від 30.10.2018 Голови Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області Джегура Генадія Васильовича на заяву щодо неможливості будівництва будівлі, то суд вважає, що зазначений лист несе роз`яснювальний характер.

У відповідності до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень довели правомірність своїх дій.

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що непідлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Головенко О.Д.