Справа № 520/88/20
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Тітов О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 р. Справа № 520/88/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2020, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 05.03.20 по справі № 520/88/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд:

визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 01.04.2019 №54681-5706-2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення винесено всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 адміністративний позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 01.04.2019 №54681-5706-2013.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 928 (дев`ятсот двадцять вісім) грн. 50 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Так, доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що між Харківською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 19.04.2004 №6677/04 терміном дії до 31.12.2028. Об`єкт оренди - земельна ділянка площею 0,0244 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.2 договору визначено розмір орендної плати за землю, розмір якої згідно п.п. 2.3 договору змінюється у зв`язку з проведенням щорічної грошової індексації без внесення змін до договору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2015 по справі №640/15419/15-ц внесено зміни до договору оренди від 19.04.2004 №6677/04 шляхом укладення додаткової угоди до даного договору оренди землі, яке набрало законної сили 05.01.2016.

Таким чином, нарахування податковим органом ОСОБА_1 орендної плати за землю за 2019 рік було здійснено згідно п.286.5 ст. 285 ПК України на суму 92844,96 грн. Також зазначив, що відповідно до ст. 17 Закону об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, законом передбачено, що державній реєстрації підлягає право оренди (користування), а не умови договору оренди.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що між Харківською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 19.04.2004 №6677/04 терміном дії до 31.12.2028. Об`єкт оренди - земельна ділянка площею 0,0244 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.2 договору визначено розмір орендної плати. В п. 2.3 даного договору зазначено, що розмір грошової оцінки земельної ділянки змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації без внесення змін до цього договору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2015 по справі №640/15419/15-ц внесено зміни до договору оренди від 19.04.2004 №6677/04 шляхом укладення додаткової угоди до даного договору оренди землі.

Вказане рішення набрало законної сили 05.01.2016.

Постановою Верховного Суду від 30.01.2020 рішення Київського районного суду м.Харкова від 23.12.2015 по справі №640/15419/15-ц залишено без змін.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 11.05.2019 була зареєстрована додаткова угода до договору оренди земельної ділянки №6677/04 від 30.04.2004.

У резолютивній частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2015 у справі №640/15419/15-ц відображено зміст додаткової угоди.

Відповідно до п. 1.4. Додаткової угоди нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до витягу з технічної документації №247 від 08.11.2013 становить 873888 грн. (вісімсот сімдесят три тисячі вісімсот вісімдесят вісім гривень). При змінах в нормативній грошовій оцінці земель за рішенням міської ради Орендар за свій рахунок виконує розрахунок оновленої грошової оцінки земельної ділянки і направляє один екземпляр відповідному органу державної податкової служби за місцем знаходження земельної ділянки.

Відповідно до абз. 2 п. 2.1 Додаткової угоди розмір орендної плати за земельну ділянку згідно з розрахунком №1046/14 від 02.12.2013 на рік становить 5,6% від її нормативної грошової оцінки і складає 48937,73 грн. (сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 73 копійки), або в місяць 4078,14 грн. (чотири тисячі сімдесят вісім гривень 14 копійок).

На підставі даної угоди відповідачем здійснено розрахунок орендної плати з фізичних осіб та винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення №54681-5706-2031 від 01.04.2019.

Не погодившись із вказаним податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку щодо протиправності спірного податкового повідомлення-рішення, з огляду на відсутність доказів, які б підтверджували, що розрахунок грошового зобов`язання позивачу за 2019 рік зроблено з урахуванням дати набрання чинності додаткової угоди до договору (з 11.05.2019).

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають приписам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України Про оренду землі орендарі набувають права оренди земельної ділянки па підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

На час підписання договору оренди, 30.04.2004, частина перша статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною другою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

У статті 125 ЗК України вказано, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України.

З наведеного вбачається, що до моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки, факт набуття права оренди, як речового права на нерухоме майно, не вважається офіційно визнаним та підтвердженим державою Україна.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV (далі - Закон № 161-XIV) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 Закону № 161-XIV).

Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтею 18 Закону № 161-XIV.

Верховний Суд України вказував, що поняття момент укладення договору та момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.2 та 3 ст. 640 ЦК України).

Момент укладення договору передбачений у статтях 638 та 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Разом з тим, якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом № 161-XIV, який прямо встановлював, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору та передачі об`єкту за договором оренди землі орендодавцем орендареві, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №322/1178/17, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, до моменту державної реєстрації права оренди у орендаря право оренди не виникає і земельна ділянка вважається не переданою. Відтак факт підписання/укладання договору оренди земельної ділянки до внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру речового права про нерухоме майно, не покладає обов`язку на орендаря по сплаті податків та обов`язкових платежів.

Сукупність вказаних нормативно-правових актів дає всі підстави вважати, що до моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки, орендар не набуває права оренди цієї земельної ділянки, сама земельна ділянка вважається не переданою, а право оренди офіційно не визнане.

Відсутність права оренди земельної ділянки та відсутність юридичного факту передачі земельної ділянки, в розумінні ст. 18 Закону України Про оренду землі ( в редакції станом на час підписання договору оренди), не покладає на орендаря обов`язків по сплаті орендної плати, як плати за користування, так як за загальним правилом не можна нести обов`язки по сплаті орендної плати за відсутності права оренди та за відсутності юридичного факту передачі земельної ділянки у користування.

Отже, права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Тобто, зміни до договору оренди землі від 19 квітня 2004 року набирають чинності не з моменту набуття законної сили рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2105 року у справі №640/15419/15-ц, а з моменту проведення державної реєстрації цих змін у відповідному державному реєстрі згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, державну реєстрацію зазначеного договору оренди землі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права було здійснено 11.05.2019 (а.с. 23).

Також колегією суддів встановлено, що 11.05.2019 була зареєстрована додаткова угода до договору оренди земельної ділянки №6677/04 від 30.04.2004 (а.с. 23 зворот).

В апеляційній скарзі податковим органом зазначено, що відповідно до п.286.5 ст. 286 ПК України орендну плату за земельну ділянку нараховано за весь 2019 рік.

Відповідно до п.287.1 ст. 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

При цьому, зі змісту оскаржуваного податкового повідомлення-рішення вбачається, що відповідач здійснює нарахування орендної плати за повний 2019 рік, не врахувавши, що договір оренди та умови додаткової угоди до договору зареєстровані з 11.05.2019.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки державна реєстрація договору оренди землі від 19.04.2004 року відбулася 11.05.2019 року, право користування ОСОБА_1 земельною ділянкою загальною площею 0,0244 га ( АДРЕСА_2 ) за договором оренди виникло з моменту реєстрації зазначеного договору, зобов`язання зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою у позивача виникло з 11.05.2019 року, а відтак податковим органом протиправно нараховано позивачу орендну плату за землю за весь 2019 рік.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією а законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте в ході судового розгляду справи, відповідачем не доведено правомірності спірного рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення від 01.04.2019 №54681-5706-2013, якими позивачу нараховано орендну плату за весь 2019 рік є протиправним, а тому наявні підстави для його скасування.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права

Доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони повністю ідентичні доводам відзиву на адміністративний позов, яким судом першої інстанції, з урахуванням матеріалів та обставин справи, було надано належну правову оцінку.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 по справі № 520/88/20 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко Г.Є. Бершов