Справа № 160/1346/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 160/1346/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Гильова Сергія Анатолійовича

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року (головуючий суддя - Рищенко А.Ю.) в адміністративній справі

за позовом представника позивача ОСОБА_1 - Гильова Сергія Анатолійовича

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 (далі - Позивач) - ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - Відповідач-), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01.02.2015 року по 01.05.2018 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01.02.2015 року по 01.05.2018 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» № 159 від 21.02.2001 року;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. в рахунок стягнення моральної шкоди.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року по справі №160/1346/20 адміністративний позов представника позивача ОСОБА_1 - Гильова Сергія Анатолійовича до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01.02.2015 року по 01.05.2018 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01.02.2015 року по 01.05.2018 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» № 159 від 21.02.2001 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.156-158).

Представник позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в стягненні з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 50000,00 грн. в рахунок стягнення моральної шкоди, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник Позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 50000,00 грн. в рахунок стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки детальному опису душевних страждань Позивача та довідці №11/411 від 18.07.2019, відповідно до якої розвиток хронічного психічного розладу у Позивача відбувся саме після тривалого процесу боротьби за отримання належної їй пенсії, про що було зазначено в позовній заяві.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування відзиву Відповідач, зокрема, вказав про те, що Позивачем не доведено того, що саме бездіяльність Відповідача в межах спірних правовідносин призвела до душевних страждань та матеріальних втрат Позивача. Крім того, Відповідач вказав, що Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, заявленої до відшкодування, в сумі 50000,00 грн.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком.

З лютого 2015 Відповідачем було припинено виплату пенсії ОСОБА_1 .

26.04.2018 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про роз`яснення причин припинення виплати пенсії та про поновлення виплати пенсії.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.05.2018 № Г6835-18/УКЦ Позивача було повідомлено, що виплату пенсії поновлено з 25.02.2015 року, однак пенсія за минулий період буде виплачена після прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо припинення з лютого 2015 року виплати призначеної пенсії, Позивач звернувся до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.09.2018 по справі № 0440/5654/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення з лютого 2015 року пенсійних виплат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за період з 01 лютого 2015 року по 01 травня 2018 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відновити виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) призначеної їй пенсії за віком з лютого 2015 року.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.09.2018 відповідачем 05.09.2019 та 13.09.2019 була здійснена виплата заборгованості по пенсії за минулий час.

17.10.2019 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про нарахування та виплату компенсації за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01.02.2015 по 01.05.2018, однак 19.11.2019 листом №7741/Г-09 Відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті такої компенсації.

Не погоджуючись з вказаною відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, позивач звернувся до суду із даним позовом про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

З матеріалів справи встановлено, що в апеляційній скарзі представник Позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 50000,00 грн. в рахунок стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача. Крім того, Позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 56 Конституції України проголошено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з положеннями статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В контексті спірних правовідносин саме на Позивача законодавець покладає обов`язок доведення факту завдання їй моральної шкоди, а також надання доказів на підтвердження того, що саме рішення відповідача призвело до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В даному випадку Позивач вважає, що протиправна бездіяльність Відповідача в межах спірних правовідносин спричинила:

- душевні страждання, пов`язані з фактом байдужості Відповідача до проблем Позивача, її складної життєвої ситуації, а саме залишення останньої без власної домівки в такому віці після чесної праці на благо суспільства та держави, зокрема здійснення останньою внесків у фонди соціального забезпечення протягом всього життя;

- душевні страждання, пережиті Позивачем у зв`язку з фактом протиправної невиплати останній пенсії протягом значного часу, яка була виплачена тільки після тривалих судових процесів та дій Позивача, відмови Відповідача протягом тривалого часу виконувати рішення суду на користь Позивача, а також невиплати останній компенсації за несвоєчасну виплату пенсії;

- душевні страждання, пережиті Позивачем внаслідок повного ігнорування уповноваженими працівниками Відповідача її проблем та страждань, що мало прояв в ігноруванні питань Позивача або грубих відповідях на них, відмові належно обґрунтувати Позивачу підстави для невиплати пенсії, а згодом компенсації за несвоєчасну пенсії, докорах в бік Позивача, що на неї немає часу та що через останню працівникам Відповідача нібито неможливо працювати тощо;

- душевні страждання, пережиті Позивачем внаслідок надзвичайно довгого та стресового процесу боротьби за виплату власної чесно заслуженої пенсії, а згодом і виплату компенсації за несвоєчасну виплату такої пенсії;

- душевні страждання, пережиті Позивачем внаслідок усвідомлення, що у разі, якщо під час вказаного процесу боротьби за власні права щось сталося б з її рідними та Позивач би залишилася сама, то остання була б приречена на голодну смерть, яку Відповідач все одно не помітив би, внаслідок відсутності виплат пенсії, а отже і матеріальних коштів для існування;

- душевні страждання, які переживає Позивач у зв`язку з потребою стороннього догляду та підтримуючого медикаментозного лікування внаслідок отриманого психічного розладу через вищевказані обставини.

На підтвердження завданої Відповідачем моральної шкоди Позивачем було надано до суду першої інстанції копію довідки від 18.07.2019 року №11/411, виданої Головним лікарем Комунального закладу «Дніпровська міська поліклініка №1№ Дніпровської міської ради Вишневською Н.Г., відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з приводу хронічного психічного розладу (розлади особистості та поведінки складного ґенезу), потребує стороннього догляду та підтримуючого медикаментозного лікування (а.с. 23).

Проаналізувавши зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між відмовою 19.11.2019 року Відповідача у виплаті компенсації за несвоєчасну виплату пенсії Позивачу та душевними стражданнями останнього, з огляду на те, що:

- надана Позивачем довідка на підтвердження завданої моральної шкоди видана 18.07.2019 року, тобто раніше ніж Відповідач (19.11.2019 року) прийняв оскаржуване рішення у даній справі, що свідчить про відсутність підстав вважати таку довідку належним доказом заподіяння Відповідачем Позивачу моральної шкоди у даній справі;

- відсутні будь-які докази на підтвердження завдання Відповідачем Позивачу душевних страждань саме внаслідок прийняття спірного рішення від 19.11.2019 року про відмову в виплаті компенсації за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01.02.2015 по 01.05.2018;

- перелічені Позивачем в адміністративному позові душевні страждання, не пов`язані з діями (бездіяльністю) Відповідача саме в межах цієї справи, оскільки стосуються дій (бездіяльності) Відповідача щодо нарахування та виплати Позивачу пенсії та щодо дотримання посадовими особами Відповідача вимог Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України.

Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційних вимог, колегія суддів бере до уваги і те, що Позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 50000,00 грн.

Колегія суддів наголошує і на тому, що сам лише факт порушення Відповідачем прав Позивача в межах спірних правовідносин не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Підсумовуючи вищевикладене, з урахуванням того, що Позивачем належним чином не доведено заподіяння Відповідачем моральних чи фізичних страждань внаслідок дій (бездіяльності) вчинених в межах спірних правовідносин, не обґрунтовано розмір такої шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги представника Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Гильова Сергія Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року по справі №160/1346/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова