Справа № 640/12532/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

29 вересня 2020 року справа №640/12532/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 )
доВійськової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач)
про1) визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні; 2) стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 83 193,92 грн. без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва зазначаючи, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні, що свідчить про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 липня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/12532/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив про безпідставність позовних вимог та вказав, що компенсація за речове майно не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби у Збройних Силах України, а тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні; підстави звернення з позовом до Військової частини НОМЕР_1 відсутні, оскільки довідку-розрахунок речового майна та довідку про виплату грошової компенсації надавала інша військова частина підпорядкована військовій частині НОМЕР_2

У відповіді на відзив позивач зазначив, що грошова компенсація на належне, але не отримане речове майно, є гарантованою соціальною виплатою особі при звільненні; військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем, оскільки довідку про нарахування грошової компенсації видано саме за підписом керівника вказаної військової частини.

Відповідачем подано заперечення проти відповіді на відзив, у яких зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем, оскільки виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснювалась військовою частиною НОМЕР_3 ; на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється, а тому стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача є безпідставним.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 31 січня 2019 року №20 капітана ОСОБА_1 з 31 січня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У відповідності до довідки Військової частини НОМЕР_3 від 04 липня 2019 року №116, ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно у розмірі 31 695,76 грн. шляхом переказу на його картковий рахунок за наданими реквізитами 21 червня 2019 року, що підтверджується копією квитанції від 21 червня 2019 року №351847231.

Виходячи з меж позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом, що визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини першої статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту Порядок №178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно пунктів 3, 4, 5, 7 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Проаналізувавши наведене вище, суд дійшов висновку, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

За приписами абзацу 3 пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до статті 2 Бюджетного кодексу України, Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною неприбутковою установою, яка входить до складу Міністерства оборони України і фінансується з Державного бюджету України.

Аналізуючи вищевказані правові норми, суд прийшов до висновку про те, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби. При цьому, на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу військової частини особа має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Відповідно до положень Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, згідно з пунктом 4 розділу III якої військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Як встановлено судом вище, позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 31 січня 2019 року, однак, кошти в сумі 31 220,32 грн. як грошова компенсація за неотримане речове майно зараховано на картковий рахунок позивача 21 червня 2019 року.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у строки встановлені частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України та вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум.

Суд звертає увагу на те, що положеннями Порядку №178 передбачено, що обов`язковою умовою для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно є подання військовослужбовцем за місцем військової служби заяви (рапорту), яким висловлюється волевиявлення на отримання такої компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, рапорт про надання грошової компенсації за належне до видачі речове майно позивачем подано до військової частини НОМЕР_2 .

Так, позивач зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 перебувала на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 , однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначеного, а також докази неможливості виплати компенсації відповідачем.

При цьому, суд не має можливості встановити, що відповідачем делеговано повноваження щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно Військовій частині НОМЕР_2 , у тому числі наявність підстав для передачі таких функцій.

Враховуючи, що позивач до Військової частини НОМЕР_1 із заявою (рапортом) щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно не звертався, суд приходить до висновку, що позивачем не дотримано процедури щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, визначеної Порядком №178.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що затримка розрахунку при звільненні в частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно сталась з вини відповідача.

При цьому, доводи відповідача про те, що він не є належним відповідачем у справі судом до уваги не приймаються, оскільки позивач проходив службу саме у Військовій частині НОМЕР_1 , а грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби, за умови дотримання встановленого чинним законодавством порядку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено та позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 );
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_5 ).

Суддя В.А. Кузьменко