Справа № 2340/3133/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/3133/18 Суддя (судді) першої інстанції: С.М. Гарань
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

за участю секретаря Скидан С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги:

ОСОБА_1

Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області

на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020року

у справі №2340/3133/18 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2018 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ), з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області (надалі - відповідач, ГУДПС у Черкаській області), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідно до п. 266.7.2 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути надіслане (вручене) платнику податку контролюючим органом до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Отже, податкове повідомлення-рішення за 2015 рік мало бути надіслано позивачу до 01.07.2016, за 2016 рік - до 01.07.2017, за 2017 рік - до 01.01.2018, однак оскаржувані рішення були надіслані з порушенням встановленого строку. Крім того, висновок про використання нерухомості (житла) з метою одержання доходів (використання у підприємницькій діяльності) є несумісним зі змістом чинних норм законодавства.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що застосування податковим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року, а тому обов`язок його сплати в 2015 році у позивача відсутній. Крім того суд прийшов до висновку про відсутність підстав застосування до позивача пільги, передбаченої підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України, оскільки об`єкт нерухомості (квартира) використовується останнім у підприємницькій діяльності, так як позивач є засновником кількох товариств, місце реєстрації яких зазначено по об`єкту нерухомості, який оподатковуються, а відтак податкові повідомлення-рішення від 27.06.2018 від 27.06.2018 №0-2301 (податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік) та №0-2301 (податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік) є такими, що прийняті відповідно до норм податкового законодавства.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2019 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 02 березня 2020 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалюючи вказану постанову у даній справі, Верховний Суд вказав, що приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суди безпідставно прийшли до висновку про відсутність підстав для застосування до позивача пільги, передбаченої пунктом 266.4.1 статті 266.4 ПК України, оскільки об`єкт оподаткування (квартира) використовується її власником у підприємницькій діяльності, а саме, значиться юридичною адресою двох юридичних осіб, засновниками яких є позивач. Проте, з таким висновком Верховний Суд не погодився, та зазначив, що відповідачем не надано доказів у підтвердження цих обставин.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Черкаській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині стягнення з відповідача суму судового збору в частині 2114,40 грн, позивачем (надалі - апелянт 1) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення в частині розподілу судових витрат та прийняти нове, яким стягнути з відповідача 8600,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в даній частині. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що позивачем понесено витрати на правову допомогу в розмірі 8600,00 грн, що підтверджується актами виконаних робіт.

Крім того, не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт 2) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в даній частині. Крім того, апелянт зазначає, що належна на праві власності позивачу житлова нерухомість використовується з метою одержання доходів. Так, рішенням Черкаської міської ради від 22.01.2015 №2-672 "Про затвердження положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси" на 2015 рік встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, тому податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, прийняте в межах чинного законодавства.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 перебуває квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв. м.

Контролюючим органом 17 квітня 2018 року винесено податкове повідомлення-рішення №0-2301, яким нараховано позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік.

Позивач не погоджуючись з вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням, 19.06.2018 року надіслав до ГУ ДФС у Черкаській області заяву щодо його скасування.

Внаслідок проведеної за заявою платника звірки встановлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м.

За даними інформаційних баз даних ГУ ДФС у Черкаській області позивач є засновником двох юридичних осіб: ТОВ "Тепло-Інвест" та ТОВ "Еко-переробка", у яких юридична адреса: АДРЕСА_1.

У подальшому, податковим органом винесено та надіслано нові податкові повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301, №0-2301, №0-2301.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятих відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання їх протиправними та скасування та зобов`язання вчинити певні дії.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність підстав для застосування до позивача пільги, передбаченої пунктом 266.4.1 статті 266.4 ПК України, оскільки об`єкт оподаткування (квартира) використовується її власником у підприємницькій діяльності, а саме значиться юридичною адресою двох юридичних осіб, засновниками яких є позивач.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо доводів апелянта 2, що належна на праві власності позивачу житлова нерухомість використовується з метою одержання доходів. Так, рішенням Черкаської міської ради від 22.01.2015 №2-672 "Про затвердження положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси" на 2015 рік встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, тому податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, прийняте в межах чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ГК України) як господарську діяльність у цьому Кодексі розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Підприємництво це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

Відповідно до пункту 14.1.54 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді, зокрема, доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Пунктом 45.2 статті 45 ПК України передбачено, що податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Водночас, реєстрація місцезнаходження юридичної особи за адресою об`єкта житлової нерухомості не є сама по собі в розумінні приписів підпункту 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України обставиною, що безумовно свідчить як така про фактичне використання цієї нерухомості у підприємницькій діяльності з метою одержання його власником доходу; при цьому будь-яких обгрунтувань з посиланням на відповідні докази в підтвердження такого використання податковий орган не надавав як і не визначав підставою для прийнятих оскаржених податкових повідомлень-рішень. За наведеного, висновок судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до передчасних висновків по суті позовних вимог та як наслідок недослідження податкових повідомлень-рішень як таких з урахуванням правової оцінки визначення обґрунтованості розміру нарахованих позивачу грошових зобов`язань.

Враховуючи, що згідно з ч. 5 ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді справи, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

У відповідності до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", від 28.12.2014 № 71-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 265 ПК України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, як різновид податку на майно.

Згідно підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2015) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно підпункту 266.3.1. пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

У відповідності до пп. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

За правилами пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (в редакції станом на 01 січня 2016 року) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

У відповідності до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (в редакції станом на 01 січня 2017 року) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом не було враховано те, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.

У відповідності до п. 8.1 та п. 8.3 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Відповідно до п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 частини першої ст. 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 143 Конституції України.

Так, пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України (в редакції, яка діє з 01.01.2015) місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Відповідно до п.п. 12.1.2 п. 12.1 ст.12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно п. 12.3.3 статті 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених вище норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить виключно до повноважень сільських, селищних та міських рад, які здійснюють їх у порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Положеннями пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (пункт 12.5 статті 12 Податкового кодексу України).

Як судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території міста Черкаси встановлений рішенням Черкаської міської ради від 22.01.2015 № 2-672.

Відповідно до п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відтак, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Відповідно до частини третьої статті 27 Бюджетного кодексу України закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного року, що настає за плановим.

Отже, зміни до будь-яких елементів податків і зборів не можуть вноситись пізніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватись протягом бюджетного року.

Таким чином, рішенням Черкаської міської ради 22.01.2015 № 2-672 щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не підлягає застосуванню впродовж 2015 року.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 по справі №826/6164/17 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Отже, податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 року №0-2301 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 27.06.2018 №0-2301 (податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік) та №0-2301 (податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік) суд зазначає таке.

Пільги із сплати спірного податку установлені спеціальною нормою п. 266.4. ст.266 ПК, зокрема, у вигляді: зменшення бази оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку (підпункт 266.4.1. п. 266.4. ст.266 ПК України).

Відповідно до положень підпункту 266.4.1. п. 266.4. ст.266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Підпунктом 266.4.2. п. 266.4. ст.266 ПК передбачено, що пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

При цьому, підпунктом 266.4.3. п. 266.4. ст.266 ПК України передбачено випадки, коли пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до: об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту; об`єкта/об`єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності).

Отже, системний аналіз наведених норм податкового законодавства дає підстави для висновку, що при застосуванні податкових пільг враховуються як особливості, пов`язані з платником податку, так із особливості, пов`язані із об`єктом оподаткування податком. При цьому, законодавцем чітко визначено, що для фізичних осіб не застосовуються пільги з цього податку щодо об`єктів оподаткування житлової та нежитлової нерухомості, що використовуються їх власниками у підприємницькій діяльності.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що позивачу належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв.м. За даними інформаційних баз даних ГУ ДФС у Черкаській області позивач є засновником двох юридичних осіб: ТОВ "Тепло-Інвест" та ТОВ "Еко-переробка", у яких юридична адреса є: АДРЕСА_1.

Тобто, підставою для прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень від 27.06.2018 року про нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік та 2017 рік стала та обставина, що позивач є засновником двох юридичних осіб: ТОВ "Тепло-Інвест" та ТОВ "Еко-переробка", у яких юридична адреса: АДРЕСА_1, та використовує квартиру за вказаною адресою у підприємницькій діяльності.

А тому, відповідно до п.п. 266.4.3 п. 266.4 ст. 266 ПК України, позивач не має пільг з такого об`єкту оподаткування.

Так, згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ГК України) як господарську діяльність у цьому Кодексі розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Підприємництво це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

Відповідно до пункту 14.1.54 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді, зокрема, доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Пунктом 45.2 статті 45 ПК України передбачено, що податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реєстрація місцезнаходження юридичної особи за адресою об`єкта житлової нерухомості є сама по собі в розумінні приписів підпункту 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України обставиною, що безумовно свідчить як така про фактичне використання цієї нерухомості у підприємницькій діяльності з метою одержання його власником доходу.

Так, контролюючим органом зроблено висновок, що об`єкт оподаткування квартира за адресою: АДРЕСА_1, використовується у підприємницькій діяльності з метою одержання доходів, а отже позивач зобов`язаний сплатити податок на нерухоме майно, відмінний від земельної ділянки за 2016 рік та 2017 рік.

Колегія суддів звертає увагу, що у відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано та матеріали справи не підтверджується, що об`єкт оподаткування квартира за вказаною адресою, використовується позивачем з метою одержання доходів (здається в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності), а отже спірні податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що контролюючим органом прийнято спірні податкові повідомлення-рішення з порушенням вимог законодавства, а отже рішення суду є обґрунтованим та не підлягає скасування, в частині оскарження апелянтом 2.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним (запереченню) відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені апелянтом 2 в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Щодо апеляційної скарги апелянта 1, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що позивачем понесено витрати на правову допомогу у розмірі 8600,00 грн, що підтверджується актами виконаних робіт, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне адміністративне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).

Згідно із частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 4 статті 134 КАС України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги від 14.06.2018 №б/н, копію додаткової угоду до договору від 15.12.2018, копію актів приймання-передачі, копію розрахунку витрат від 14.04.2020 на суму 19173 грн 21 коп., копію прибуткового касового ордеру № 1 від 02.08.2018 грн на суму 1600 грн (стор. 196, 197 том І).

В матеріалах справи наявна додаткова угода №2 до договору-дорученню про надання правової допомоги від 14 червня 2018 року укладена між позивачем та представником (надалі - додаткова угода №2).

Відповідно до п.2 додаткової угоди №2 види правової допомоги та її вартість: надання правової інформації, усних консультацій - 200 грн погодинна оплата; підготовка документів для подачі позову до суду, збір доказів (підготовка листів, запитів, адвокатських запитів, скарг, заяв, відповідей на листи/ запити та інших документів) -1200 грн фіксована сума за кожний документ; складання позовної заяви/відзиву на позовну заяву/відповіді на відзив/заперечення - 1600 грн фіксована сума за кожний документ; складання апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу - 2000 грн фіксована сума за кожний документ; складання касаційної скарги/відзиву на касаційну скаргу - 5000 грн фіксована сума за кожний документ; представництво інтересів Клієнта у суді першої інстанції - 1000 грн фіксована сума за одне судове засідання за участі адвоката; представництво інтересів Клієнта у суді апеляційної інстанції - 2000 грн фіксована сума за одне судове засідання за участі адвоката; ознайомлення з матеріалами справи в суді або в електронному вигляді - 500 грн, погодинна оплата.

Згідно п. 3.1, 3.2 додаткової угоди №2 правова допомога вважаються наданою після складання акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується Сторонами та скріплюється печатками (за наявності). У акті приймання-передачі наданої правової допомоги зазначається зміст, обсяг наданої правової допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов Договору, а також додаткові витрати, які були понесені Адвокатом понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце).

Судом апеляційної інстанції досліджено матеріали справи та встановлено, що в них відсутні платіжні доручення наданої правової допомоги, які підтверджували понесені позивачем витрати в сумі 8600,00 грн на правничу допомогу.

Колегія суддів звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи те, що наданими до суду першої інстанції документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу в даній адміністративній справі позивачем (апелянтом 1) не підтверджено належними та допустимими доказами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача на правничу допомогу в сумі 1600 грн, підстав для компенсації витрат позивача на правову допомогу в розмірі 8600 грн - відсутні.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги позивача в частині щодо стягнення витрат зі сплати судового збору в сумі 2114,40 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1600,00 грн, доводи апелянта є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційні скарги залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк