Справа № 160/6725/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2020 року Справа № 160/6725/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -
22.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить:
- скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3675-57-У від 11.05.2019 року щодо сплати у розмірі 21 030,90 грн.
- скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3675-57-У від 07.11.2019 року у розмірі 5 508,36 грн.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 18.12.2007 року позивач був зареєстрований, як фізична особа-підприємець. Проте з моменту реєстрації підприємницьку діяльність не вів узагалі. В 2016 році ОСОБА_1 виїхав за кордон, до Республіки Польща, з метою офіційного працевлаштування та заробітку, де працює по теперішній час. 09.06.2020 року позивач ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 62248624 щодо виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3675-57-У від 11.05.2019 року у розмірі 21 030,90 грн. Також позивачу стало відомо про існування вимоги № Ф-3675-57-У від 07.11.2019 року щодо сплати суми боргу (недоїмки) у розмірі 5 508,36 грн. 03.10.2019 року ОСОБА_1 отримав Карту Побуту, що являє собою особливий статус іноземця, який дозволяє перебувати у Республіці Польща та не потребує особливих відміток у закордонному паспорті. Підставою для отримання карти тимчасового побуту є офіційне працевлаштування. Позивач вважає доведеним факт того, що він офіційно працював та проживав у Республіці Польща, що означає, що господарську діяльність в Україні, ОСОБА_1 не здійснював та не міг здійснювати, оскільки був найманим працівником. Відтак, він не повинен був сплачувати податки в Україні, так як його офіційні роботодавці у Республіці Польщі за весь період часу - 28.10.2016 року по сьогоднішній день сплачували усі податки та обов`язкові платежі як контрагенти ОСОБА_1 . Стягнення з ОСОБА_1 недоїмки по сплаті ЄВВ є неможливою так як подвійне оподаткування фізичних осіб - заборонено Законом України. Відповідно до ст.15 Конвенції від 12.01.1993 року між Урядом України і Урядом Республіки Польща «Про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень»: з урахуванням положень статей 16, 18, 19 і 20 цієї Конвенції платня, заробітна плата та інші подібні винагороди, одержувані резидентом Договірної Держави у зв`язку з роботою за наймом, оподатковуються тільки в цій Державі, якщо тільки робота за наймом не здійснюється в другій Договірній Державі. Якщо робота за наймом здійснюється таким чином, така винагорода, одержана у зв`язку з цим, може оподатковуватись у цій другій Державі. Також в оскаржуваних вимогах не зазначено документів на підставі, яких провадилось обчислення суми боргу. Єдине, що було підкреслено це "дані інформаційної системи органу доходів і зборів". Таким чином, позивач вважає оскаржувані вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області такими, що підлягають скасуванню, просить суд поновити строк звернення до суду з позовом, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 24.07.2020 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
22.07.2020 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшла письмова відповідь на відзив на адміністративний позов, в якому він просив вважати поважним пропуск строку звернення до суду з позовом. Зазначив, що ОСОБА_1 був та є до сих пір найманим працівником, а податки за нього сплачуються його роботодавцем. Також позивач у своїй відповіді на відзив на позов зазначає, що не погоджується з твердженням відповідача про те, що позивачем не надано жодних доказів сплати податків на території Республіки Польща є необгрунтованим, оскільки разом з клопотанням про долучення документів до матеріалів`справи було надано довідки від роботодавців ОСОБА_1 Panicz-Transport-1 - ОСОБА_6 та ЕР GOLD ОСОБА_7 від 23.06.2020 року разом з їх перекладами з польської на українську мову. В даних довідках міститься мокра печатка кожного з підприємств, а також там було зазначено, що усі податки були сплачені на території Республіки Польщі.
30.07.2020 року від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на адресу суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив позивача, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі та проти доводів наведених позивачем у відповіді на відзив. Також відповідач звертає увагу суду на те, що відповідачем було вжито всіх заходів з приводу вручення ОСОБА_1 спірних вимог. З огляду на викладене, відповідач просить суд у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Як вбачається з відзиву на позов, відповідач просить суд повторно розглянути питання щодо дотримання позивачем строків звернення з адміністративним позовом.
Суд звертає увагу на те, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року вже вирішувалось дане клопотання та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що строк звернення з адміністративним позовом до суду не пропущено.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
11.05.2019 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було винесено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-3675-57 У на суму 21 030,90 грн.
Так, відповідачем було нараховано
- за 2017 рік - 8448,00 грн.;
- за 1 квартал 2018 року, строк сплати до 19.04.2018 року - 2 457,18 гри.;
- за 2 квартал 2018 року, строк сплати до 19.07.2018 року - 2 457,18 грн.;
- за 3 квартал 2018 року, строк сплати до 19.10.2018 року - 2 457,18 грн.;
- за 4 квартал 2018 року, строк сплати до 21.01.2019 року - 2 457,18 грн.;
- за 1 квартал 2019 року, строк сплати до 19.04.2019 року - 2754,18 грн.
07.11.2019 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було винесено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-3675-57 У на суму 5508,36 грн.
Так, відповідачем було нараховано
- за 2 квартал 2019 року, строк сплати до 19.07.2019 року - 2 754,18 грн.;
- за 3 квартал 2019 року, строк сплати до 21.10.2019 року - 2 754,18 грн.;
Не погодившись із зазначеними нарахуваннями позивач звернулася до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом приписів статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 у період 2017 року по 3 квартал 2019 року (включно), за який йому нараховано мінімальний страховий внесок з ЄСВ дійсно був зареєстрована як фізична особа-підприємець, перебував на обліку в органах ДПС, однак підприємницьку діяльність не проводив, доходи не отримував. Доказів зворотнього відповідачем не надано.
Позивач з 2016 року постійно проживає, офіційно працює за договорами найму та роботодавцем сплачуються відповідні податки на території Республіка Польща.
Факт постійного місця проживання позивача на території Республіка Польща підтверджується рішенням Департаменту у справах громадян та іноземців про видачу карти побуту від 30.09.2019 року та картою побуту серія RP 87806994 Республіки Польща, довідкою про працевлаштування на підприємстві Panicz-Transport-1- ОСОБА_6 від 03.04.2017 року, трудовим договором з підприємством ЕР GOLD ОСОБА_7 від 28.03.2017 року, додатком до трудового договору від 31.12.208 року, трудовим договором з підприємством ЕР GOLD ОСОБА_7 від 31.12.2019 року, додатком до трудового договору з підприємством ЕР GOLD ОСОБА_7 від 31.12.2019 року, довідкою роботодавця ОСОБА_5 -1 - ОСОБА_6 від 23.06.2020 року, довідкою роботодавця ОСОБА_1. ЕР GOLD ОСОБА_7 від 23.06.2020 року.
Факт проведення позивачем оплати податків на території Республіка Польща підтверджується Інформацією про зібрані аванси на прибуток та податок на прибуток за 2017-2019 роки.
Окрім того, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, передбачено інші правила, ніж ті, що визначено у відповідному акті законодавства України, то згідно із частиною другою статті 19 Закону України від 29 червня 2004 року "Про міжнародні договори України" № 1906-IV, статті 3 Закону України "Про міжнародне приватне право" №2709-IV застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до пункту першої статті 15 (залежні особисті послуги) Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка підписана 12.01.1993 року та набрала чинності для України 11.03.1994 року (далі за текстом - Конвенція) визначено, що 3 урахуванням положень статей 16, 18, 19 і 20 цієї Конвенції платня, заробітна плата та інші подібні винагороди, одержувані резидентом Договірної Держави у зв`язку з роботою за наймом, оподатковуються тільки в цій Державі, якщо тільки робота за наймом не здійснюється в другій Договірній Державі. Якщо робота за наймом здійснюється таким чином, така винагорода, одержана у зв`язку з цим, може оподатковуватись у цій другій Державі.
Згідно до пункту другого статті 15 Конвенції, незалежно від положень пункту 1 цієї статті, винагорода, що одержується резидентом Договірної Держави у зв`язку з роботою за наймом, здійснюваною в другій Договірній Державі, оподатковується тільки в першій згаданій Державі, якщо: а) одержувач знаходиться в другій Державі протягом періоду або періодів, що не перевищують у сукупності 183-х днів протягом календарного року; і b) винагорода сплачується наймачем або від імені наймача, який не є резидентом другої Держави; і с) витрати по сплаті винагород не несуть постійне представництво або постійна база, які наймач має в другій Державі.
Пунктом першим статті 24 Конвенції визначено, що з урахуванням положень законодавства України, що стосуються звільнення податку, сплаченого на території за межами України (які не будуть суперечити головним принципам цього пункту), на польський податок, сплачуваний за законодавством Польщі та відповідно до цієї Конвенції прямо або шляхом вирахування з прибутку, доходів або майна, що підлягає оподаткуванню, із джерел в Польщі, буде робитись знижка у вигляді кредиту проти будь-якого українського податку, обчислюваного стосовно того ж прибутку, доходу або майна, стосовно яких обчислюється український податок.
В свою чергу пунктом першим статті 25 (Недискримінація) Конвенції визначено, що громадяни Договірних Держав не будуть підлягати в другій Договірній Державі будь-якому оподаткуванню або пов`язаному з ним зобов`язанню, яке є іншим або більш обтяжливим, ніж оподаткування і пов`язане з ним зобов`язання, яким піддаються або можуть піддатися громадяни цієї другої Держави за тих же обставин. Це положення також застосовується, не дивлячись на положення статті 1, до фізичних осіб, які не є резидентами одної або двох Договірних Держав.
Таким чином, у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу на території України, та у зв`язку із тим, що позивач з 2016 року проживає та працевлаштований за договорами найму та роботодавцем сплачуються відповідні податки на території Республіки Польща, суд вважає, що у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем.
За вказаних обставин суд вважає, що позивач не може мати борг, який виник станом на 11.05.2019 року з недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 21 030,90 грн. та станом на 07.11.2019 року з недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 5508,36 грн.
Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що у відповідача не було правових підстав для нарахування ОСОБА_4 єдиного соціального внеску у розмірі 21 030,90 грн. та 5508,36 грн. та прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3675-57 У від 11.05.2019 та №Ф-3675-57 У від 07.11.2019 року, а тому позовні вимоги щодо скасування зазначеного рішення підлягає задоволенню.
Разом з цим, суд не приймає посилання відповідача щодо перебування позивача на загальній системі оподаткування, оскільки відповідно до інтегрованої картки платника податків, по коду платежу 71040000 (єдиний соціальний внесок) відповідачем здійснювались нарахування ОСОБА_4 , як фізичній особі-підприємцю, яка обрала спрощену систему оподаткування, що саме учасниками справи в ході розгляду справи не спростовано.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1681,60 грн. (840,80 грн. + 840,80 грн. =1681,60 грн.), що підтверджується відповідними квитанціями.
Отже, враховуючи задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління ДПС в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 1681,60 грн.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - задовольнити повністю.
Скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3675-57 У від 11.05.2019 року щодо сплати у розмірі 21 030,90 грн.
Скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3675-57-У від 07.11.2019 року у розмірі 5 508,36 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна