Справа № 640/18679/18
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючий суддя: Черпіцька Л.Т.
Глущенко Я.Б.
судді:Собків Я.М.

за участю секретаря: Вовк І.Р.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представник відповідача Дудник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.20 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування Наказу 3894/к від 11.10.2018 року, зобов`язання вчинити дії ,

В С Т А Н О В И Л А:

12 листопада 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (надалі - Відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства юстиції України № 3894/к від 11 жовтня 2018 року;

- поновити Позивача на посаді головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління;

- стягнути з Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2018 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначав, що наказом № 3894/к від 11 жовтня 2018 року його було звільнено у зв`язку з скороченням з посади головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління; незважаючи на те, що в Міністерстві юстиції України була достатня кількість вакансій, рівноцінні посади державної служби Позивачу не пропонувались; відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП України Позивач має переваги в залишенні на роботі як «учасник бойових дій»; відповідно до ст. 49-2 КЗПП України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 11.10.2018 №3894/к «Про звільнення» в частині пунктів першого і другого такого Наказу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Міністерства юстиції України або на рівноцінній посаді державної служби у Міністерстві юстиції України, а в разі відсутності такої рівноцінної посади - на іншій роботі (посаді державної служби) у Міністерстві юстиції України з 12 жовтня 2018 року. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.10.2018 по 10.04.2020 року в розмірі 258 086,43 грн. (двісті п`ятдесят вісім тисяч вісімдесят шість гривень 43 копійки).

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що Мін`юстом під час попередження про звільнення Позивачу не запропоновано вакантних посад, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Водночас, на переконання суду, такі посади були наявні в апараті Мін`юсту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідач на обґрунтування своєї позиції зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 3-р/2018 від 24.04.2018 визнано неконституційною ч. 6 ст. 216 КПК України, внаслідок чого функція забезпечення здійснення оперативно-розшукової діяльності оперативними підрозділами органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби, яка була покладена на Головне слідче управління, з 24 липня 2018 року не відноситься до повноважень Міністерства юстиції України; це призвело до ліквідації зазначеного управління; 08 серпня 2018 року Позивача попереджено про скорочення штату, а наказом № 3894/к від 11 жовтня 2018 року - звільнено із посади у зв`язку із скороченням штату; на дату попередження Позивача про скорочення в Міністерстві юстиції України оголошено конкурс на заняття посад державної служби, які потребують певних професійних знань, наявність чи відсутність яких у позивача неможливо перевірити без участі в конкурсі.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач вважає, що її доводи не спростовують висновків суду, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін .

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши доповідача, пояснення позивача та представника скаржника перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2018 року на підставі наказу № 2627/к від 13 липня 2018 року Позивач був переведений на посаду головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління з посадовим окладом 9000,00 грн. на місяць. Позивачу було присвоєно 9 ранг державного службовця.

Рішенням Конституційного Суду України від 24.04.2018 №3-р/2018 визнано такою, що не відповідає Конституції України ч. 6 ст. 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою слідчі органи Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюють досудове розслідування злочинів, вчинених на території або в приміщеннях Державної кримінально-виконавчої служби України (правонаступником якого згідно постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 №343 було визначено Мін`юст).

У зв`язку з цим постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2018 №597 внесено зміни до п. 4 Положення про Мін`юст, згідно із яким Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань забезпечує здійснення оперативно-розшукової діяльності оперативними підрозділами органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби, - виключено.

27 липня 2018 року в.о. Державного секретаря Мін`юсту затвердив зміни до штатного розпису на 2018 рік апарату Міністерства юстиції України, за змістом яких Головне слідче управління виведено зі структури апарату Міністерства разом із посадою головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ. У зв`язку з цим всі посади Головного слідчого управління, в т.ч. посада, яку обіймав позивач, також були скорочені.

09 серпня 2018 року Позивача ознайомлено із попередженням про те, що у зв`язку із введенням в дію наказом Міністерства юстиції України № 2935/к від 02 серпня 2018 року нової структури та штатного розпису апарату Міністерства юстиції України на 2018 рік і скороченням Головного слідчого управління у структурі апарату Міністерства, посаду головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління, яку обіймає позивач, скорочено.

Наказом № 3894/к від 11 жовтня 2018 року Позивача звільнено з посади головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління з 11 жовтня 2018 року у зв`язку із скороченням штату державних службовців відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Не погоджуючись із наказом № 3894/к від 11 жовтня 2018 року Позивач звернувся із відповідним позовом до суду .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Частиною 1 ст. 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, до спірних правовідносин можуть бути застосовані норми КЗпП України, що регулюють порядок вивільнення працівників при скороченні чисельності або штату працівників.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України декларує дві імперативні норми. По-перше, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу. По-друге, під іншою роботою на тому ж підприємстві, установі, організації в даній статті КЗпП України мається на увазі, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров`я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які були в юридичної особи упродовж періоду від вручення працівнику письмового попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці по день його звільнення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є або неможливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, або відмова від такого переведення.

Аналогічні позиції викладені Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, Верховним Судом - у постанові від 7 березня 2018 року у справі №807/ 211/17 та у постанові ві 8 липня 2020 року у справі № 815/5600/15.

До того ж в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається із змісту письмового попередження про наступне вивільнення з посади від 09 серпня 2018 року, Позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади в апараті Мін`юсту, а також не повідомлено останнього, що вакантні посади в Міністерстві, які за своєю кваліфікацією може обійняти позивач, взагалі відсутні.

Між тим, як вірно зазначив суд першої інстанції з наявних в матеріалах справи копій наказів Мін`юсту від 03.08.2018 № 2942/к, від 03.08.2018 № 2944/к, від 26.09.2018 № 3721/к, від 27.09.2018 № 3729/к, від 27.09.2018 № 3730/к, від 31.08.2018 № 3321/к вбачається, що у серпні-вересні 2018 року відповідачем були оголошені конкурси на зайняття наступних вакантних посад державної служби категорії «В»: головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення систем органів юстиції Управління забезпечення системи органів юстиції Адміністративно-господарського департаменту; головного спеціаліста відділу укладення міжнародних договорів про правову допомогу Управління міжнародної правової допомоги Департаменту міжнародного права; головного спеціаліста відділу правової експертизи міжнародних договорів Управління правової експертизи міжнародних договорів та міжнародного співробітництва Департаменту міжнародного права; головного спеціаліста відділу законодавства про охорону довкілля, надзвичайні ситуації природного та техногенного характері Управління законодавства з питань земельних відносин, використання природних ресурсів та охорони довкілля Департаменту приватного права; головного спеціаліста відділу організації нотаріальної діяльності та фінансового моніторингу Управління з питань нотаріату Департаменту державної реєстрації та нотаріату; головного спеціаліста відділу взаємовідносин з державними підприємствами Департаменту державних закупівель, договірної роботи та взаємовідносин з державними підприємствами; головного спеціаліста відділу договірної роботи Департаменту державних закупівель, договірної роботи та взаємовідносин з державними підприємствами; головного спеціаліста відділу аналітичної роботи та розгляду звернень Управління з питань банкрутства Департаменту з питань судової роботи та банкрутства; головного спеціаліста відділу нормативного забезпечення діяльності органів і установ виконання покарань Управління нормативного забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Департаменту публічного права тощо.

За даними роздруківок з офіційного сайту Мін`юсту вбачається, що до деяких з перелічених вище вакантних посад окрім вимог до професійної компетентності були визначені наступні кваліфікаційні вимоги: освіта - вища освіта за освітнім ступенем не нижче молодшого бакалавра, бакалавра у галузі знань «Право», досвід роботи - не потрібно, володіння державної мовою - вільне володіння державною мовою. Також визначені переліки основних та додаткових (необов`язкових) документів, необхідних для участі у конкурсі на такі посади.

Суд першої інстанції на підставі доказів , які є в матеріалах справи, встановив, що за освітньою кваліфікацією Позивач є юристом, має диплом спеціаліста за спеціальністю «Правознавство», виданий в 2001 році Харківським державним педагогічним університетом ім. Г. Сковороди, тобто Відповідач міг би запропонувати позивачу у період з 09.08.2018 до дня звільнення наявні в Міністерстві юстиції України вакантні посади.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання Відповідача на відсутність у нього можливості запропонувати позивачу вакантну посаду з огляду на те, що професійна компетентність Позивача обмежувалась компетенцією Головного слідчого управління, оскільки як видно з інформації про вимоги до кандидатів на вказані вище вакантні посади наявність досвіду роботи за відповідною професією не вимагалося. Також така вимога, як обов`язкове знання іноземної мови (однієї з основних мов Ради Європи), не була включена до кваліфікаційних вимог до вакантних посад.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про оголошення Відповідачем конкурсу на вакантні у нього посади у період після попередження про вивільнення Позивача і як наслідок - необхідність його участі у конкурсних процедурах.

Відповідно до наведених загальних і спеціальних норм матеріального права, переведення у випадках зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, проходить не на умовах конкурсу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов вірного висновку про протиправність оспорюваного наказу про звільнення позивача від 11.10.2018 №3894/к та про його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи те, що позивача було протиправно звільнено з державної служби, суд прийняв законне і обґрунтоване рішення в частині поновлення Позивача на тій же посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме - на посаді головного спеціаліста першого відділу з розслідування кримінальних проваджень Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Міністерства юстиції України з 12.10.2018 року, або на рівноцінній посаді державної служби у Міністерстві юстиції України, а в разі відсутності такої рівноцінної посади - на іншій роботі (посаді державної служби) у Міністерстві юстиції України.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким, що відповідає обставинам справи, вимогам трудового законодавства та положенням Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати , є рішення суду в частині стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.10.2018 по 10.04.2020 року в розмірі 258 086,43 грн. (двісті п`ятдесят вісім тисяч вісімдесят шість гривень 43 копійки).

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.241,242,310,316,321,322,325,329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Міністерство юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст складено 22 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: Л.Т.Черпіцька
судді:Я.Б.Глущенко
Я.М.Собків