Справа № 160/8918/20
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2020 року Справа № 160/8918/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, в якій позивач з урахуванням уточнень від 03.08.2020 року, від 07.08.2020 року та від 18.09.2020 року просить:
- визнати дії Виконавчого комітету Нікопольської міської ради протиправними щодо не видачі ОСОБА_1 посвідчення права на пільги, встановлені ст. 4,5,6, Закону України «Про реабілітацію жертв комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.»;
- зобов`язати Виконавчий комітет Нікопольської міської ради видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчення права на пільги, встановлені ст. 4,5,6, Закону України «Про реабілітацію жертв комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.»;
- стягнути з Виконавчого комітету Нікопольської міської ради моральну шкоду на мою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , користь у розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч)гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в грудні 2019 року він звернулась до Регіональної комісії з питань реабілітації Дніпропетровської обласної державної адміністрації з заявою про видачу посвідчення реабілітованого відповідно до ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», проте Регіональна комісія з питань реабілітації Дніпропетровської обласної державної адміністрації своїм листом від 24.02.2020 року відмовила в проханні позивача, та роз`яснила, що потрібно звернутися до органу соціального захисту Нікопольської міської ради. Позивач звернувся до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про видачу посвідчення, однак відмовив в проханні позивача, чим порушив її законне право на отримання посвідчення і пільг.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. основною відмінністю між репресованою особою та потерпілим від репресій є те, що проти репресованої особи безпосередньо здійснювалися репресії у формах, визначних статтею 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 -1991 років». Для осіб потерпіли від політичних репресій не передбачено видачу посвідчень або будь-яких документів. Пільги для осіб потерпілих від репресій не передбачено. Лист-роз`яснення від Регіональної комісії з реабілітації Дніпропетровської обласної державної адміністрації не є нормативно-правовим актом. Вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підкріпленими жодними доказами. Відповідач не є належним відповідачем, оскільки не видає свідоцтва про пільги, видачу посвідчення реабілітованим особам здійснює Управління соціальної політики Нікопольської міської ради.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до довідки № 13-58-05 від 20.06.2005 року виданою Прокуратурою Російської Федерації та довідки про визнання постраждалим від політичних репресій №13/95 від 22.03.1995 року виданою Прокуратурою Орловської області РФ на підставі ст. 2-1Закону України Української РСР від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» визнаний особою, яка зазнала політичної репресії та реабілітована.
У грудні 2019 року позивач, подав заяву до Регіональної комісії з питань реабілітації Дніпропетровської обласної державної адміністрації з проханням видати посвідчення реабілітованого, що дає право на пільги, згідно ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій тоталітарного комуністичного режиму 1917-1991 років».
Листом за №5 від 24.02.2020 року позивачу надана відповідь, що довідка про реабілітацію, яка видана Прокуратурою Орловської області Російської Федерації №13-58-05 від 20.06.2005 року, відповідно до Закону України №2325 - VIII від 13.03.2019 року і Роз`яснень Національної комісії з реабілітації є правочинною на території України. На підставі цієї довідки позивач має право отримати посвідчення реабілітованої особи, яке дає право на пільги, передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму». Для цього позивачу необхідно звернутись до органу соціального захисту Нікопольської міської ради.»
З цього приводу позивач звернувся до Виконавчого комітету Нікопольського міської ради, який у відповіді № 2529 від 17.06.2020 р. не лише відмовився видати посвідчення, а і зазначив, що «у копії довідки, виданої прокуратурою Орловської області Російської Федерації № 13-53-05 від 20.06.2005 р., вказано, що позивач залишилися у неповнолітньому віці без батька, репресованого за політичними мотивами, визнаним таким, що піддався політичним репресіям. Фактів, що підтверджують репресії по відношенню до Вас у довідці не зазначено.» та рекомендував, що «для вирішення питання видачі Вам посвідчення реабілітованої особи, що дає право на пільги, передбачені Законом, управлінням соціальної політики Нікопольської міської ради документи 17.03.2020 р. були направлені на розгляд до регіональної комісії з реабілітації Дніпропетровської обласної державної адміністрації з метою отримання рішення про визнання (відмову у визнанні) позивача особою реабілітованою або потерпілою від репресій. Відповідне рішення від регіональної комісії з реабілітації Дніпропетровської обласної ради до управління не надходило.
Приймаючи рішення усправі, суд виходить з такого.
Статтею 1 Закону України від 17.04.1991 № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» передбачено, що реабілітованими вважаються особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 Закону України від 17.04.1991 № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».
Відповідно до статті 3 Закону України від 17.04.1991 № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» визнано реабілітованими всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Згідно із статтею 7 Закону України від 17.04.1991 № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття.
На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки.
Відповідно до статті 9 Закону України від 17.04.1991№ 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», вирішення питань, пов`язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, здійснювалося штатними комісіями з питань поновлення прав реабілітованих, утвореними обласними, міськими та районними радами. За дорученням зазначених комісій факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна встановлювалися органами внутрішніх справ.
Отже, у період до 05.05.2018 року довідки та інші документи про реабілітацію репресованих осіб приймалися (складалися) та видавалися репресованим особам органами прокуратури, судами, а у визначених Законом від 17.04.1991 № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» випадках також іншими органами.
05 травня 2018 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", яким внесено зміни до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".
Відповідно до статті 11 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», реабілітованими визнаються особи:
1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;
2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року Були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;
3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;
4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;
5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначенихстаттею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, щодіяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, булла реабілітована в установленому порядку.
Частиною першою статті 7 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" встановлено, що прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії).
Відповідно до частини першої статті 7-2 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" регіональні комісії є постійно діючими колегіальними органами, що утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.
Згідно з частиною сьомою статті 6 вказаного Закону реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
З системного аналізу вказаний правових норм слідує, що видача посвідчення можлива лише після прийняття Національною комісією з реабілітації рішення з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій.
Підпунктом 1 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13.03.2018 № 2325-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» передбачено, що довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державними органами Союзу РСР, є чинними на території України.
Законом України від 13.03.2018 № 2325-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також чинною редакцією Закону України «Про реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» не передбачено будь-якої обов`язкової повторної або додаткової реабілітації осіб, яким видано такі довідки або посвідчення про реабілітацію, а так само обов`язкового отримання такими особами висновків, рішень або інших документів від Національної комісії з реабілітації щодо підтвердження факту їх реабілітації.
Таким чином, особи, яких було визнано реабілітованими у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державними органами Союзу РСР, мають в Україні статус реабілітованих осіб згідно з Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». Довідки, посвідчення або інші документи про реабілітацію таких осіб, видані у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державними органами Союзу РСР, незалежно від дати видачі, є чинними та підтверджують факт визнання зазначених осіб реабілітованими.
Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що позивач звертався до Регіональної комісії з питань реабілітації Дніпропетровської обласної державної адміністрації державної адміністрації та отримав відповідь від 24.02.2020 року № 5, про те, що наявна у позивача довідка про реабілітацію, яка видана прокуратурою Орловської області РФ № 13-58-05 від 20.06.2005 року, відповідно до Закону України № 2325 - VIII від 13.03.2019 року і роз`яснень Національної комісії з реабілітації є правочинною на території України. На підставі вказаної довідки позивач має право отримати посвідчення реабілітованої особи, яке дає право на пільги, передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму». Для цього позивачу необхідно звернутися до органу соціального захисту Нікопольської міської ради.
Аналогічні положення містяться також і у роз`ясненні Регіональної комісії з реабілітації Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 20.07.2020 року № 9, які надані начальнику управління соціальної політики Нікопольської міської ради та копія якого міститься у матеріалах справи.
Щодо тверджень представника відповідача, що позивач звернувся не до належного відповідача, суд вказує на те, що реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами (ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»).
Отже звертаючись до відповідача позивач діяв відповідно до ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За вказаних обставин дії Виконавчого комітету Нікопольської міської ради щодо не видачі ОСОБА_1 посвідчення права на пільги, встановлені ст. 4,5,6, Закону України «Про реабілітацію жертв комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.» є протиправними.
Щодо вимоги позивача про зобов`язати Виконавчий комітет Нікопольської міської ради видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчення права на пільги, встановлені ст. 4,5,6, Закону України «Про реабілітацію жертв комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.», та способу поновлення порушених прав позивача, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`акта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`акта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слідрозуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
В цьому випадку, суд вбачає, всі умови позивачем були виконані для того щоб суб`єкт владних повноважень міг прийняти рішення на його користь.
Тому, суд вважає за необхідне, для захисту прав позивача зобов`язати Виконавчий комітет Нікопольської міської ради видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчення права на пільги, встановлені ст. 4,5,6, Закону України «Про реабілітацію жертв комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.».
Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).
Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.
Водночас, у позові позивачем не зазначено обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.
Також позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту завдання йому відповідачем моральної шкоди.
При цьому сам лише факт протиправної відмови відповідача видати позивачу посвідчення та неодноразові звернення позивача до відповідача з вказаного вище питання не може слугувати виключною підставою для стягнення моральних збитків.
За вказаних обставин позивачем не надано суду належних доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та завданою шкодою позивачу.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині відшкодування моральних збитків та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.
Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось, так як позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали.
Керуючись ст. 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати дії Виконавчого комітету Нікопольської міської ради протиправними щодо не видачі ОСОБА_1 посвідчення права на пільги, встановлені ст. 4,5,6, Закону України «Про реабілітацію жертв комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.»;
Зобов`язати Виконавчий комітет Нікопольської міської ради видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчення права на пільги, встановлені ст. 4,5,6, Закону України «Про реабілітацію жертв комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 рр.»
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 24.09.2020 року

Помічник судді Лісна А.М.