Справа № 120/651/20-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/651/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук Костянтин Олександрович

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

22 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року (складене 24 квітня 2020 року у м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Теплицької районної ради Вінницької області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

позивач 18.02.2019 звернувся із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому у період з 22.06.2018 по 23.10.2019 належної станом на 21.06.2018 заробітної плати;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради на його користь інфляційні втрати за період з 22.06.2018 по 23.10.2019 в сумі 72962 гривні та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 10034 гривні.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.04.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що станом на 21.06.2018 Теплицька районна рада як роботодавець заборгувала йому заробітну плату за період з 14.03.2017 по 21.06.2018 в розмірі 263362 гривні, яка була виплачена лише в серпні та в жовтні 2019 року. Відтак, позивач вважає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Також вказує про те, що суд не надав належної правової оцінки обставинам виконання рішення суду яке набрало законної сили в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Правом подати до суду відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

24.11.2015 ОСОБА_1 обрано головою Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання.

14.03.2017 Теплицькою районною радою прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018, ухваленому в адміністративній справі №144/307/17, визнано протиправним та скасовано рішення Теплицької районної ради 7 скликання від 14.03.2017 "Про звільнення голови районної ради ОСОБА_1 з займаної посади", поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Теплицької районної ради Вінницької області з 14.03.2017, а також стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2017 по 21.06.2018 з урахуванням виплачених сум.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 змінено в частині мотивів прийнятого рішення, в іншій частині рішення Гайсинського районного суду Вінницької області залишено без змін.

11.07.2019 додатковою постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду, яка ухвалена у справі №144/307/17, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2017 по 21.06.2018 в сумі 263362 гривні та допущено до негайного виконання рішення суду в цій частині.

На виконання додаткової постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2019 Гайсинський районний суд Вінницької області видав виконавчий лист у справі 144/307/17, відповідно до якого орган державної казначейської служби здійснив наступні списання коштів на користь ОСОБА_1 з рахунків Теплицької районної ради Вінницької області:

- за меморіальним ордером №5 від 01.08.2019 в сумі 16721,40 гривень;

- за меморіальним ордером №6 від 01.08.2019 в сумі 67162,97 гривень;

- за меморіальним ордером №8 від 22.10.2019 в сумі 179477,63 гривень.

Вважаючи, що Теплицька районна рада як боржник прострочила виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України повинна сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем факту виконання ним обов`язків голови Теплицької районної ради в період з 14.03.2017 по 21.06.2018, тому підстави для визнання протиправною бездіяльності районної ради щодо невиплати належної йому за цей період заробітної плати відсутні. А оскільки спірні правовідносини врегульовані трудовим законодавством, то підстав для застосування до таких відносин положень статті 625 Цивільного кодексу України немає, у зв`язку з чим, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 № 2493-III (далі - Закон № 2493-III) на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

З наведеного слідує, що лише за виконану працівником роботу йому належить виплатити заробітну плату.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади голови Теплицької районної ради 14.03.2017, а поновлено на посаді рішенням суду від 21.06.2018, тому в період з 14.03.2017 по 21.06.2018 він не отримував заробітної плати.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт невиконання ОСОБА_1 обов`язків голови Теплицької районної ради у період з 14.03.2017 по 21.06.2018, адже протягом вказаного періоду позивач вважався звільненим, то підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати йому у період з 14.03.2017 по 21.06.2018 заробітної плати відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зважаючи на недоведеність позивачем факту виконання ним обов`язків голови Теплицької районної ради в період з 14.03.2017 по 21.06.2018, підстави для визнання протиправною бездіяльності районної ради щодо невиплати належної йому за цей період заробітної плати відсутні.

Також судом першої інстанції вірно вказано, що на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2019, ухваленій у справі №144/307/17, ОСОБА_1 за період з 14.03.2017 по 21.06.2018 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 263 362 гривні. Отже, необгрунтовано стверджувати про можливість виплати за період з 14.03.2017 по 21.06.2018 і заробітної плати, і середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стосовно вимог щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради інфляційних втрат за період з 22.06.2018 по 23.10.2019 та трьох відсотків річних від простроченої суми, то суд зазначає наступне.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вказаної статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі 757/14073/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 у справі № 701/550/17-ц.

Відтак, грошове зобов`язання в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою має цивільно-правовий характер.

В той же час, статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та Теплицькою районною радою Вінницької області виникли трудові правовідносини, які врегульовані трудовим законодавством, зокрема, статтею 116 Кодексу законів про працю України, яка гарантує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, враховуючи, що сторони перебували між собою у трудових, а не цивільно-правових відносинах, тому до цих правовідносин положення цивільного законодавства не застосовуються.

Крім того, стосовно доводів позивача, якими він обґрунтовує своє на право на інфляційні нарахування і три відсотки річних від простроченої суми, колегія суддів зазначає, що такі ґрунтуються на хибному трактуванні положень цивільного законодавства.

Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох відсотків річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із стягненням заробітку. Судове рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладає на боржника зобов`язання його виплатити. Однак таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.02.2020 у справі №826/17656/16.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спірні правовідносини врегульовані трудовим законодавством, то підстав для застосування до таких відносин положень статті 625 Цивільного кодексу України немає.

В той же час, щодо посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц суд зазначає, що правовідносини у вказаній позивачем справі та у даній справі не ідентичні, оскільки у вказаній цивільній справі спір стосується стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.06.2009 в частині стягнення з відповідача матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, тоді як в даному випадку виникли трудові правовідносини, які регулюються відповідно трудовим законодавством, а відтак, засоби правового регулювання таких відносин різняться.

Разом із тим, у постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у справі №686/21962/15-ц, не стосуються правовідносин, що виникли з трудових зобов`язань.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми є безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.