Справа № 160/8912/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2020 року Справа № 160/8912/20
04 серпня 2020 року АТ Українська залізниця в особі регіональної філії Придніпровська залізниця АТ Українська залізниця звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Репан Я.О. про стягнення виконавчого збору від 17.07.2020 у виконавчому провадженні № 62590354.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач вважає неправомірними дії відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженню № 62590354 від 17.07.2020, такими, що порушують норми пункту 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-ІХ. Зауважено, що, на думку позивача, текст п.3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-ІХ, має застосовуватися не інакше як в контексті того, що виняток з правила, що дозволяє проводити виконавчі дії стосується тільки тих грошових коштів і товарів, які були передані в заставу за кредитними договорами, а не будь-які грошові кошти підприємств, які були зазначені у переліку згідно Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».
Зазначено, що на момент відкриття виконавчого провадження за наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2017 по справі № 30/5005/9937/2012, та на час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 3680,00 грн, станом на 17.07.2020, діяла пряма заборона Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».
Отже, зважаючи на те, що Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» набрав чинності до винесення оскаржуваної постанови від 17.07.2020 ВП № 62590354 з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2017 по справі № 30/5005/9937/2012, позивач вважає, що державним виконавцем грубо порушені вимоги Закону № 145-ІХ, а саме: п.3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, яким встановлено заборону вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
25.08.2020 року відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов, в якому зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки наказ № 30/5005/9937/2012 від 19.08.2020 Господарського суду Дніпропетровської області державним виконавцем виконується правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому постанову про стягнення виконавчого збору у рамках виконавчого провадження № 62590354 винесено правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства та насамперед Закону України «Про виконавче провадження».
Звернув увагу на те, що керівникам відділів державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до врахування в роботі Департаментом державної виконавчої служби було направлено з метою єдиної практики застосування норм пункту 3 розділу III Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» позицію Департаменту з питань правосуддя та національної безпеки Міністерства юстиції України, викладену у листі від 24.12.2019 № 3336-11.4.3-19 для застосування в роботі державними виконавцями під час примусового виконання судових рішень та рішень інших органів.
Отже, на думку відповідача, зміст відповідного положення Закону № 145-ІХ слід розуміти як такий, яким забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності Закону № 145-ІХ були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», за винятком:
1) стягнення грошових коштів;
2) стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Тому, відповідач вважає, що, враховуючи наявність принципу обов`язковості виконання рішень, закріпленого в Конституції України та в законах України, а також те, що основною метою заборони на вчинення виконавчих дій, встановленої пунктом 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-ІХ, є запобігання відчуження цілісних майнових комплексів відповідних державних підприємств, під час виконання рішень немайнового характеру виконавець зобов`язаний здійснювати всі необхідні виконавчі дії для фактичного виконання в повному обсязі рішення, крім тих виконавчих дій, що можуть призвести до відчуження майна таких державних підприємств.
Також, відповідач вважає, що трактування скаржником вказаної норми, як заборони стягнення грошових коштів, що були передані в заставу за кредитними договорами, та товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами, є помилковим.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
21.12.2017 Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ про примусове виконання рішення.
17.07.2020 державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 173,35 грн.
17.07.2020 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.
Також, з матеріалів справи вбачається, що 04.08.2020 АТ «Укрзалізниця» подано до Господарського суду Дніпропетровської області скаргу, в якій скаржник просив визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Репан Я.О. в частині винесення постанови у виконавчому провадженні № 62590354 про арешт коштів боржника від 17.07.2020 та скасувати постанову про арешт коштів боржника.
19.08.2020 року ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області в задоволенні скарги АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на дії Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) по справі № 30/5005/9937/2012 було відмовлено повністю.
Позивач вважає постанову про стягнення виконавчого збору від 17.07.2020 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, зв`язку з чим, звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1404-VIII)
Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом №1404-VIII (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404-VIII).
Відповідно до п. 1. ч. 1. ст. 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII визначено, що постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.
Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.
Відповідно до ст. 13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4, 6, 8 ч. 1 ст. 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 6, 7, 9-15 ч. 1 ст. 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією.
Дослідивши підстави позову та відзиву , суд дійшов висновку, що з`ясуванню у межах спірних правовідносин підлягає правомірність винесення відповідачем постанови про стягнення виконавчого збору від 17.07.2020 у виконавчому провадженні № 62590354.
При цьому, суд звертає увагу, що позивачем не оскаржуються постанова про відкриття виконавчого провадження №62590354 від 17.07.2020 та винесена у межах ВП №62590354 постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17.07.2020 року, а предметом спору в даному випадку є виключно постанова про стягнення виконавчого збору від 17.07.2020 у виконавчому провадженні № 62590354.
Надаючи оцінку доводам позивача та відповідача по суті спору, суд враховує, що 20.10.2019 набрав чинності Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 02.10.2019 за №145-IX.
Відповідно до п. 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Акціонерне товариство «Українська залізниця» включене до вказаного Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, що є додатком до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».
Судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, що виконавчі дії, спрямовані на виконання постанови державного виконавця №62590354 від 17.07.2020 про стягнення виконавчого збору в сумі 3680,00 грн, вчинені державним виконавцем у липні 2020 року (17.07.2020), тобто після набрання 20.10.2019 чинності Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», яким прямо встановлено заборону на вчинення виконавчих дій відносно боржника.
Пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
З урахуванням наведеної норми законодавства та зважаючи на те, що Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" набрав чинності до відкриття державним виконавцем виконавчого провадження відносно боржника, суд дійшов висновку про те, що відповідачем в порушення вимог пункту III Закону та п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" здійснено примусове виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2017 по справі № 30/5005/9937/2012 та стягнуто з позивача 3680,00 грн виконавчого збору.
При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача на правомірність оскаржуваної постанови від 17.07.2020, з посиланням на те, що винятком із правила щодо заборони вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» передбачено можливість стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитним договором.
В даному випадку предметом стягнення за виконавчим документом є виконавчий збір, а не грошові кошти, що були передані в заставу за кредитним договором. Тому, вказані відповідачем винятки з загального правила в цьому випадку не застосовуються.
Також, суд відхиляє посилання державного виконавця на роз`яснення, викладені в листі Департаменту державної виконавчої служби №3336-11.4.3-19 від 24.12.2019 р., оскільки відповідно до пункту 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Також, суд зауважує, що вказаний лист не є законодавчим або нормотворчим актом та носить виключно роз`яснювальний характер, що виключає можливість його застосування при вирішенні справи по суті.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Репан Я.О. є неправомірними, та, як наслідок, постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Репан Я.О. про стягнення виконавчого збору від 17.07.2020 у виконавчому провадженні № 62590354 є протиправною, та такою, що підлягає скасуванню.
В силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході судового розгляду не довів обґрунтованість своїх дій та правомірності рішення.
Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Репан Я.О. про стягнення виконавчого збору від 17.07.2020 у виконавчому провадженні № 62590354.
Рішення суду за наслідками розгляду справи, визначеної статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили у строки та у порядку, визначеному статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду за наслідками розгляду справи, визначеної статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, оскаржується у строки та у порядку, встановленому частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник