Справа № 160/6583/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2020 року Справа № 160/6583/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, -
17.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з зазначенням її прізвища, ім`я та по батькові у відповідних рядках як « ОСОБА_1 », тобто, починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач отримав у Тернівському районному відділі в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області паспорт громадянина у формі ID картки. Позивач вказав, що він не погоджується з зазначенням його прізвища, ім`я та по батькові у паспорті громадянина України у формі пластикової картки типу ІD-1, оскільки останні відображені прописними буквами « ОСОБА_1 », а не « ОСОБА_1 », починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому, тому для виправлення написання даних позивач звернувся до Тернівського районного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з проханням замінити йому паспорт громадянина України у формі пластикової картки типу ІD-1 з виправленням та правильним зазначенням його ПІБ, як « ОСОБА_1 ». Проте, відповідачем усно було відмовлено у здійсненні будь-яких дій, з посиланням на неможливість їх вчинення.
З посиланням на ч. 1 статті 201 Цивільного кодексу України, зазначив, що оскільки прізвище, ім`я та по батькові є особистим немайновим благом та дає можливість набувати прав та створювати для себе цивільні обов`язки, а також здійснювати ці права та виконувати цивільні обов`язки під своїм іменем, то їх перекручення є, на думку позивача, порушенням його прав та підлягає виправленню.
Отже, позивач з відмовою відповідача викласти ПІБ у зазначеному вигляді не погоджується, оскільки вважає, що це прямо порушує його немайнове право та є неправомірним втручанням в його особисте життя з боку держави.
Крім цього, звернув увагу на те, що у свідоцтві про народження зазначено його прізвище, ім`я та по батькові починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року адміністративний позов був залишений без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.08.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про розгляд справи №160/6583/20 у порядку загального позовного провадження.
03.08.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову. Зауважив, що нормативними документами не передбачається зміна регістру (розкладки) та взагалі відсутня така можливість під час внесення прізвища, імені та по батькові до ЄДДР та відповідно до паспорта громадянина України у вигляді ID-картки. ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не може на власний розсуд вносити інформацію великими чи маленькими літерами до ЄДДР та в подальшому до паспорта громадянина України у вигляді ID-картки.
Окрім того, відповідачем зауважено, що позивачем у позові не вказано, яким саме чином написання його ПІБ прописними великими літерами є втручанням в його особисте життя з боку держави, та яким чином впливає на його права та свободи.
Отже, відповідач вважає, що Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області діяло відповідно до чинного законодавства України, а тому позовні вимоги вважає безпідставними та необгрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач - ОСОБА_1 07 липня 2017 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 07 липня 2017 року, видане Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №375.
Відповідно до пункту 24 глави 2 розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, якщо особа під час державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на першій сторінці паспорта громадянина України у формі книжечки робиться відмітка про те, що зазначений документ підлягає обміну в місячний строк у зв`язку зі зміною прізвища при державній реєстрації шлюбу.
З матеріалів справи, а саме, копії свідоцтва про народження позивача (серія НОМЕР_4 ) вбачається, що його прізвище, ім`я та по батькові зазначено починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому.
З копії паспорту позивача вбачається, що прізвища, ім`я та по батькові у паспорті громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 відображені прописними буквами « ОСОБА_1 ».
З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до Тернівського районного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з проханням замінити паспорт громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з виправленням та правильним зазначенням його ПІБ як « ОСОБА_1 ».
Як зазначено у позовній заяві, позивачу було усно відмовлено у здійсненні будь-яких дій, з посиланням на неможливість їх вчинення.
У зв`язку з чим, позивач звернувся до відповідача з письмовими зверненнями, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями поштових повідомлень, проте відповіді позивачу надано не було.
Позивач, не погоджуючись з відмовою відповідача викласти його ПІБ у зазначеному вигляді, звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.
Правові та організаційні засади видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, визначаються Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі - Закон №5492-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №5492-VI, суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом; зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.
Згідно із підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 14 Закону №5492-VI, форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.
За приписами частин першої - четвертої статті 21 Закону №5492-VI, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України оформляється особам, які не досягли вісімнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли вісімнадцятирічного віку, - на кожні 10 років. Паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
На даний час діє Положення про паспорт громадянина України, затверджене постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, пунктом 3 якого передбачено, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Також, пунктами 1 - 3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 (далі - Постанова №302), передбачено, що паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Відповідно до підпунктів 1, 5 пункту 6 Порядку № 302, обмін паспорта здійснюється у разі: зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації); непридатності паспорта для подальшого використання.
Паспорт громадянина України у вигляді ID-картки виготовляється засобами Єдиного державного демографічного реєстру затвердженого Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та відповідно до Порядку ведення Єдиного державного демографічного реєстру та надання з нього інформації, взаємодії між уповноваженими суб`єктами, а також здійснення ідентифікації та верифікації затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 №784.
Згідно вимог п.12 Порядку, внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі-Реєстр) здійснюється з використанням відомчої інформаційної системи ДМС.
Відповідно до п. 15 Технічного опису бланка паспорта громадянина України, у паспорті прізвище, ім`я особи, її місце народження зазначаються українською та латинськими літерами відповідно до правил транслітерації. По батькові особи зазначається українською мовою.
На письмове прохання особи внесення складових її імені "прізвище" та "власне ім`я" латинськими літерами може бути виконано відповідно до його написання у раніше виданих документах, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, або документах, що підтверджують факт народження, зміни імені (у тому числі у разі укладення або розірвання шлюбу), виданих компетентними органами іноземної держави та легалізованих в установленому порядку. Написання прізвища особи у паспорті може бути виконано відповідно до написання прізвища її дитини/батьків (або одного з них) у раніше виданих їм паспортах (у тому числі в паспортах для виїзду за кордон, виданих іноземними державами, якщо дитина/батьки є іноземцями). Заповнення даних здійснюється з дотриманням таких вимог: Елементи даних - "Ім`я особи"; Назва поля: "Прізвище/Surname" - зазначається прізвище; Ім`я/ Name - зазначається власне ім`я; По батькові/ Раtronymic - "зазначається по батькові" (п. 130).
Отже, суд зазначає, що Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" не встановлено жодних заборон на зазначення прізвища, ім`я та по батькові особи в паспорті громадянина України у формі пластикової картки типу - ID-1 у тому вигляді та формі, як було зазначено у паспорті-книжечці на паперових сторінках, тобто перша буква ПІБ прописна, а інші - рядкові.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду.
Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, чсть і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Суд зазначає, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки.
Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).
Таким чином, норми Закону №5492-VI не повинні звужувати наданих прав.
Отже, суд вважає, що будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, та зазначає, що, у даному випадку, таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі пластикової картки типу ID-1 з зазначенням ПIБ особи не прописними буквами, а починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому, законодавством не передбачено.
Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що у вказаній адміністративній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з бездіяльністю Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо видачі позивачу паспору громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з зазначенням його прізвища, ім`я та по батькові у відповідних рядках як « ОСОБА_1 », тобто, починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому.
Враховуючи, що позивачу на його звернення не була надана відмова у видачі паспорта громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з зазначенням йго прізвища, ім`я та по батькові у відповідних рядках як « ОСОБА_1 », а було допущено бездіяльність щодо оформлення та видачі такого паспорту та, зважаючи на обставини справи, враховуючи також і те, що чинним законодавством не передбачено такого обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі пластикової картки типу ID-1 з зазначенням ПIБ особи не прописними буквами, а починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому, суд з метою ефективного захисту права позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною таку бездіяльність відповідача, а також зобов`язати відповідача до вчинення необхідних дій з метою відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У цій справі, заперечуючи проти позову, відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення.
Заперечуючи проти позову, відповідачем не доведено правомірність своїх дій.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що дії відповідача не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розумності, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За встановлених в цій справі обставин, та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і позов слід задовольнити.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо видачі ОСОБА_1 паспорту громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з зазначенням її прізвища, ім`я та по батькові у відповідних рядках як « ОСОБА_1 », тобто, починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з зазначенням її прізвища, ім`я та по батькові у відповідних рядках як « ОСОБА_1 », тобто, починаючи з прописної букви на початку та рядкових у подальшому.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (інн НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 840,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник