Справа № 120/906/20-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/906/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

17 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Совгири Д. І. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ткач В.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Луцика А.В.,

представника відповідача - Мельника В.М.,

представника відповідача - Кривіцького М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просила:

визнати протиправним та скасувати пункт 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) про припинення з 12 лютого 2020 року державної служби і звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" як такий, що прийнятий внаслідок бездіяльності Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, що полягала у ненаданні ОСОБА_1 пропозиції жодної вакантної посади (посади державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України з 12 грудня 2019 року до 12 лютого 2020 року;

зобов`язати Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України призначити позивача на будь-яку вакантну посаду (посаду державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України, стягнувши на її користь кошти за час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) про припинення державної служби і звільнення з 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України з 12 лютого 2020 року.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по 03 червня 2020 року включно у сумі 75039,70 грн., за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у сумі 21 295,08 грн. (двадцять одна тисяча двісті дев`яносто п`ять гривень вісім копійок), за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, звернено до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України та Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційні скарги, у яких вони просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг, апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційних скаргах.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 грудня 2019 року Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України видано наказ № 187 "Про скорочення штату працівників Командування ПС ЗС України" (т.1 а.с.96-87), в якому, з посиланням на Директиву Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05 листопада 2019 року № Д-322/1/дск, зазначалось про скорочення 82 штатних посад, вводився новий штат працівників командування Повітряних Сил Збройних Сил України № 01/159-51 (01), тощо. Підпунктом 2 пункту 3 цього Наказу Начальникам самостійних структурних підрозділів Командування ПС ЗС України, у підпорядкуванні яких є працівники, наказувалось до 28 грудня 2019 року надати до управління персоналу штабу пропозиції до плану переміщення підпорядкованих працівників на рівнозначні або нижчі посади, пропозиції щодо переліку посад державної служби, які підлягають заміщенню за конкурсом, порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці та аналіз переважного права залишення на роботі.

Відповідно до додатку вказаного наказу Перелік посад працівників Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, що скорочуються відповідно до вимог директиви МО і ГШ ЗСУ від 05 листопада 2019 року № Д-322/1/9дск (а.с.88-91) серед переліку посад міститься посада головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби озброєння логістики, на якій проходила службу ОСОБА_1 (т.1 а.с.91).

12 грудня 2020 року позивач ознайомлена з наказом № 187 Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України, що підтверджується відповідною відомістю (а.с.95-97) та попереджена тимчасово виконуючим обов`язки командувача ПС ЗС України про наступне вивільнення з посади і звільнення у зв`язку із відсутністю рівнозначних посад, по закінченню двох місяців з моменту вручення цього попередження, тобто 12 лютого 2020 року (т.1 а.с.109).

Пунктом 54 Наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) ОСОБА_1 припинено державну службу і вона звільнена із займаної посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики 12 лютого 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (т.1 а.с.156). Підставою для видання зазначеного наказу стало проведення організаційно-штатних заходів, пов`язаних зі скороченням штату державних службовців, відповідно до вимог директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05 листопада 2019 року № Д-322/1/9-дск.

Із даним наказом позивач ознайомлена 12 лютого 2020 року, що підтверджується відповідною розпискою (т.1 а.с.151).

Вважаючи, що припинення державної служби в зв`язку зі звільненням із вищевказаної посади відбулось з порушенням законодавчо визначеної процедури, позивач звернулася до суду з цим позовом у якому просила визнати протиправним та скасувати пункт 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) про припинення з 12 лютого 2020 року державної служби і звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" як такий, що прийнятий внаслідок бездіяльності Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, що полягала у ненаданні ОСОБА_1 пропозиції жодної вакантної посади (посади державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України з 12 грудня 2019 року до 12 лютого 2020 року. Зобов`язати Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України призначити позивача на будь-яку вакантну посаду (посаду державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України, стягнувши на її користь кошти за час вимушеного прогулу.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів дотримання ними установленої законом процедури звільнення позивача, зокрема, в частині вирішення питання наявності у працівників переважного права на залишення на роботі, що передбачено статтею 42 Кодексу законів про працю України. При попередженні позивача про майбутнє звільнення із займаної посади відповідачем не дотримано законодавчо встановлених вимог щодо одночасного повідомлення працівника (державного службовця) про наявність всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, та як наслідок отримання від державного службовця згоди/відмови на переведення на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Водночас, положення Закону № 889-VIII передбачають можливість поширення на відносини проходження державної служби трудового законодавства. Оскільки норми спеціального закону не регулюють питання вивільнення державних службовців, то до спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Відповідно до статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, статтею 36 КЗпП України визначено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі, якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст.43 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

В обґрунтування правомірності звільнення позивача з займаної посади апелянт посилається, що на момент видання оскаржуваного наказу (пункту 54 наказу від 10 лютого 2020 року № 4-дс) відсутні були відповідні вимоги законодавства України, які б зобов`язували посадових осіб Командування Повітряних Сил Збройних Сил України пропонувати позивачеві для переміщення або призначення посади державної служби оскільки Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, який набув чинності 02 лютого 2020 року внесено зміни до КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, який набув чинності 02 лютого 2020 року статтю 49-2 КЗпП України доповнено новою частиною такого змісту:

"Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень".

Однак суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на день попередження позивача про заплановане вивільнення була чинною редакція ст.49-2 КЗпП України від 28 листопада 2019 року. Частинами 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України було визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За вказаних обставин, керуючись принципом верховенства права, до спірних правовідносин суд першої інстанції правомірно застосував положення статті 49-2 КЗпП України (в редакції, яка діяла до 02 лютого 2020 року), згідно з якими одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17, від 28 лютого 2020 року у справі № 807/819/16.

У двохмісячний період з моменту попередження про наступне вивільнення позивачу не пропонувалася інша рівнозначна посада державної служби, та/або інша робота (посади державної служби).

Положеннями статті 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Із аналізу зазначених норм слідує, що відповідач одночасно з попередженням про наступне вивільнення зобов`язаний був не лише запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади а й з`ясувати наявність у позивача переважного права на залишення на роботі.

Відповідно до наданих відповідачем доказів рішенням командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 року № 10082пз начальників структурних підрозділів Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, в тому числі і Логістики, до вручення повідомлень про вивільнення запропоновано створити та очолити у структурних підрозділах робочі групи з проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації підпорядкованих працівників та аналізу переважного права залишення на роботі працівників у новій організаційно-штатній структурі Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. Результати проведеної роботи оформити протоколами засідань робочих груп, підготувати пропозиції щодо прийняття кадрових рішень по комплектуванню вакантних посад державної служби у новій організаційно-штатній структурі Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та надати до управління персоналу штабу.

До рішення командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від № 10082пз додано Відомості щодо працівників Командування Повітряних Сил для проведення аналізу переважного права залишення на роботі під час проведення організаційно-штатних заходів у 2019 році. У вказаних відомостях зазначені усі державні службовці Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та відомості щодо підрозділу де вони працюють, їх посада, вік, освітній рівень, спеціальність, кваліфікація, підвищення кваліфікації, пільги, якими користуються, стаж державної служби, та відомості переважного права, які враховуються під час визначення переважного права залишення на роботі. У вказаних відомостях зазначена й позивач ОСОБА_1 та зазначені щодо неї відомості, зокрема щодо тривалого стажу роботи та віку, який залишився до набуття права на пенсію.

Апелянт стверджує, що підтвердження інших зазначених ОСОБА_1 підстав, які б надавали їй переважного права на залишення на роботі, позивачем не надано ні до особової справи державного службовця, ні під час подання своїх звернень від 02 січня 2020 року до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та від 28 січня 2020 року до заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. Колегія суддів зазначає, що обов`язок з`ясувати наявність у працівника переважного права на залишення на роботі покладається на власника або уповноваженого ним органу.

Також судом першої інстанції встановлено, що в Логістиці Командування Повітряних Сил Збройних Сил України робочою групою, створеною наказом заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 № 26, сумісно з безпосередніми та прямими начальниками державних службовців порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників та аналіз переважного права залишення на роботі працівників логістики у новій організаційно-штатній структурі Командування логістики Командування повітряних Сил. Результати роботи оформлено протокольним рішенням № 1 від 27 грудня 2019 року, затвердженим командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України (а. с. 115-130).

03 січня 2020 року за вих. № 350/129/130/5пс тимчасово виконуючий обов`язки заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України надав письмове повідомлення про виконання зазначених вище заходів до управління персоналу штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (а.с. 110-113). Згідно вказаного повідомлення ОСОБА_1 та ще 14 державних службовців неможливо було призначити на посади в Командування логістики Повітряних Сил через зменшення штатної чисельності навіть з врахуванням їх переважного права залишення на роботі, зокрема щодо ОСОБА_1 : тривалий безперервний стаж у Командуванні Повітряних Сил та що до настання пенсійного віку залишилось менше 3-х років.

Крім цього, тимчасово виконуючий обов`язки заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України в цьому листі просить повідомити його у випадку можливості розміщення цих осіб на посади в інших підрозділах Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. 13 січня 2020 року листом за вих. № 350/129/130/37пс тимчасово виконуючий обов`язки заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України звернувся до начальника управління персоналу - заступника начальника штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України з пропозицією розглянути можливість розміщення ОСОБА_1 в інших структурних підрозділах Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. (а. с. 114).

Апелянт стверджує, що можливість розміщення ОСОБА_1 на посадах державної служби відповідно до її професійної підготовки та професійної компетенції в інших структурних підрозділах Командування Повітряних Сил Збройних Сил України була відсутня, що підтверджується довідкою управління персоналу штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 25 березня 2020 вих. № 350/104/993. Відповідно до цієї довідки в Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України в період з 12 грудня 2019 року по 12 лютого 2020 року вакантні посади державної служби, на які могла б бути призначена відповідно до її кваліфікації та професійної компетентності працівник Збройних Сил України ОСОБА_1 , були відсутні. ОСОБА_1 проходила державну службу на посаді головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби озброєння логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, облікова спеціальність 131346. В Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України з 05.02.2020 за новим штатом № 01/159-51(01) з обліковою спеціальністю 131346 наявна 1 посада державної служби - головний спеціаліст відділу безпеки польотів Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, на яку позивач не могла бути переведена, оскільки не має відповідної кваліфікаційної підготовки та професійної підготовки.

Також апелянт зазначає, що відповідно до довідки управління персоналу штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 25 березня 2020 року вих. №350/104/997 у новому штаті № 01/159-51(01) Командування Повітряних Сил Збройних Сил України наявна лише одна посада провідного спеціаліста відділу експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромного управління Командування логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, облікова спеціальність 191926, яка могла бути запропонована ОСОБА_1 відповідно до її кваліфікації (професійної підготовки та професійної компетенції), оскільки передбачає рівень освіти "бакалавр" в галузі "Архітектура та будівництво" за спеціальністю "Будівництво та цивільна інженерія". Згідно цієї ж довідки на посаду провідного спеціаліста відділу експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромного управління Командування логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, облікова спеціальність 191926, призначена інша особа, яка працювала на аналогічній вищій посаді головного спеціаліста відділення експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромної служби тилу логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України за старим штатом і стосовно якої існує заборона звільнення з роботи як одинокої матері, яка має дитину до чотирнадцяти років, відповідно до статті 184 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів зазначає, що поза увагою відповідача залишилися ті обставини, що ОСОБА_1 працює у військових частинах із 1986 року. За даний період часу працювала на посадах :

- обліковець в обліково-операційному відділі;

- інженер відділення заказів;

- економіст відділу забезпечення;

- спеціаліст відділу забезпечення;

- головний спеціаліст групи авіаційних двигунів...

Окрім спеціальності "Будівництво та цивільна інженерія" вона також має спеціальність "Конторський службовець (бухгалтерія)", що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 (а.с.58 т.1) та сертифікатом ОБСЄ № 7979 (а.с.60 т.1).

Будь-які посади з урахуванням вказаного досвіду роботи та даної спеціальності позивачу теж не пропонувалися.

Із наведеного слідує, що відповідачем не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, ніж позивач.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів дотримання ними установленої законом процедури звільнення позивача, зокрема, в частині вирішення питання наявності у працівників переважного права на залишення на роботі, що передбачено статтею 42 Кодексу законів про працю України.

При попередженні позивача про майбутнє звільнення із займаної посади відповідачем не дотримано законодавчо встановлених вимог щодо одночасного повідомлення працівника (державного службовця) про наявність всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, та як наслідок отримання від державного службовця згоди/відмови на переведення на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду.

Суд зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Враховуючи встановлені вище порушення процедури звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пункт 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 22 вересня 2020 року.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Совгира Д. І. Матохнюк Д.Б.