Справа № 160/8709/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2020 року Справа № 160/8709/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віхрової В.С., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відділу з питань призначення та перерахування пенсій №13 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
29.07.2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та відділу з питань призначення та перерахування пенсій №13 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати дії відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №13 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених місячних пенсій за віком як працівнику охорони здоров`я згідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" незаконними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області зарахувати в спеціальний страховий стаж період роботи з 01.05.1989 по 17.04.2000, зокрема з 21.08.1992 року по 16.04.2000 року (7 років, 7 місяців, 26 днів), у Новомосковській центральній районній лікарні, а після її реорганізації у Територіальному медичному об`єднанні Новомосковського району, на посаді лікаря-дієтолога за сумісництвом, який дає право на призначення пенсії за вислугу років та нарахування і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених місячних пенсій;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області нарахувати та виплатити мені одноразову грошову допомогу у розмірі 10 (десяти) призначених пенсій при виході на пенсію за віком як працівнику охорони здоров`я згідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
В обґрунтування позовної заяви позивач вказує, що з урахуванням періоду роботи за сумісництвом, на день призначення пенсії за віком його безперервний трудовий стаж на лікарських посадах складав 37 років 1 місяць 1 день та страховий стаж - 35 років 10 місяців 1 день, тобто понад 35 років на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років та виплату одноразової неоподатковуваної грошової допомоги у розмірі десяти призначених місячних пенсій (35 років для чоловіків) як працівнику охорони здоров`я. Тому відмова відповідачів у зарахуванні спірного стажу та відмові у виплаті грошової допомоги, на його думку, є протиправними.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/8709/20 передана до розгляду судді Віхровій В.С. 30.07.2020 р.
Частиною 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 р. позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.08.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
21.09.2020 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позову та просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає, що органом пенсійного фонду правомірно не зараховано позивачу період з 01.05.1989 по 17.04.2000 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років та виплату грошової допомоги згідно з пунктом 7-1 розділу XV Закону. Згідно трудової книжки та диплому про навчання загальний (страховий) стаж позивача складає 42 роки 11 місяців 0 днів, стаж по вислузі років - 29 років 5 місяців. Спірний період з 01.05.1989 по 17.04.2000 також зараховано до загального (страхового) стажу. Враховуючи вищезазначене та у зв`язку з відсутністю у позивача на день призначення пенсії за віком 35-ти річного стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовлено у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, згідно з 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, враховуючи відсутність у позивача необхідного стажу, не має підстав для виплати зазначеної грошової допомоги. Іншого, на думку відповідача, чинним законодавством не передбачено.
До відзиву на вимогу суду відповідачем долучені копії документів з пенсійної справи ОСОБА_1 .
Судом під час розгляду даної справи враховані положення постанови КМУ №211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу CODIV-19» та впровадження низки заходів на виконання рішення уряду відносно даного питання.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Переліком посад, закладів, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 в розділі "Освіта" "Загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи
Відповідно до п. 7-1 розділу розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Так, умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 (надалі - Порядок № 1191).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".
Пунктом 5 Порядку № 1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Відповідно до п. 6 Порядку № 1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно зі статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" станом на день її призначення.
Як встановлено судом, позивачу 29.08.2018 року призначено пенсію за віком.
За матеріалами пенсійної справи страховий стаж складав 42 роки 11 місяців 0 днів (на 31.08.2018 року):
01.09.1975 р. по 29.06.1981 р. - навчання (5 р. 9 м. 29 дн.);
01.08.1981 р. по 20.08.1992 р. - лікар Новомосковської районної санепідемстанції (11 р. 0 м. 20 дн.);
21.08.1992 року по 14.06.1994 р. - керівник секретаріат Новомосковської районної ради (1 р. 9 м. 24 дн.);
15.06.1994 р. по 16.04.2000 р. - голова районної організації профспілки працівників охорони здоров`я (5 р. 10 м. 2 дн.);
17.04.2000 року по 31.08.2018 року - лікар-методист Територіального медичного об`єднання Новомосковського району (18 р. 4 м. 15 дн.).
Паралельно з основним місцем роботи з 01.05.1989 року по 16.04.2000 рік позивач працював за сумісництвом на 0,5 ставки у Новомосковській центральній районній лікарні, а після її реорганізації - у Територіальному медичному об`єднанні Новомосковського району на посаді лікаря-діетолога.
З 17.04.2000 р. переведений на посаду лікаря-методиста інформаційно-аналітичного відділу на постійне місце роботи, де перебуває на вказаній посаді до сьогодні.
Вказане підтверджується довідкою № 477 від 08.07.2020 р.
Відповідач, як на підставу не виплати грошової допомоги посилається на неможливість зарахування стажу роботи позивача за сумісництвом.
Однак, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України) працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" від 03 квітня 1993 року № 245 передбачено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.
Відповідно до п. "а" ст. 3 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів (далі іменуються - підприємства та організації, якщо не обумовлено інше), - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
У відповідності до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У зазначених нормативно-правових актах відсутнє застереження щодо можливості призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти виключно з урахуванням стажу за основним місцем роботи. Таке право надається і гарантується особі за виконання специфічної роботи, що в даному випадку підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 456/1310/17.
Таким чином, враховуючи те, що на день призначення пенсії за віком позивач досягла пенсійного віку, раніше будь-яких пенсій не отримувала та мала необхідний страховий стаж (стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років), суд дійшов висновку, що при призначенні пенсії за віком останній мав право на отримання грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV, а тому відповідач протиправно відмовив позивачу щодо виплати зазначеної допомоги.
На підставі викладеного, відмова органу пенсійного фонду у не зарахуванні періодів роботи з 01.05.1989 по 17.04.2000, з 21.08.1992 року по 16.04.2000 року (7 років, 7 місяців, 26 днів), у Новомосковській центральній районній лікарні, а після її реорганізації у Територіальному медичному об`єднанні Новомосковського району, на посаді лікаря-дієтолога за сумісництвом, та не нарахуванні і не виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених місячних пенсій, є протиправними.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07 лютого 2008 року, пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, пункт 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Крім того, відповідач має враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних відносинах, відмова відповідачем - органом державної влади позивачу - фізичній особі у реалізації її права на отримання грошової допомоги як працівнику охорони здоров`я порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо перевірки правильності нарахування пенсії, грошової допомоги.
Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;
- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;
- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог;
- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Водночас, з врахуванням позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 18.07.2018 у справі №826/3520/15, зважаючи на природу та підстави даного спору та враховуючи Науковий висновок щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією, суд вважає за доцільне зазначити, що орган влади, використовуючи дискреційні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення, в основі якого мають бути закладені конкретно визначені публічні інтереси. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання таким органом прав особи, що звернулася за захистом.
Враховуючи висновки суду про протиправність відмови органу пенсійного фонду у зарахуванні періодів роботи позивача за сумісництвом та відмові у призначенні та виплаті спірної грошової допомоги, суд вважає належним способом захисту в даному випадку буде задоволення також вимог позову в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області зарахувати в спеціальний страховий стаж період роботи з 01.05.1989 по 17.04.2000, зокрема з 21.08.1992 року по 16.04.2000 року (7 років, 7 місяців, 26 днів) у Новомосковській центральній районній лікарні, а після її реорганізації у Територіальному медичному об`єднанні Новомосковського району, на посаді лікаря-дієтолога за сумісництвом, який дає право на призначення пенсії за вислугу років та нарахування і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених місячних пенсій та зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області нарахувати та виплатити позивачуодноразову грошову допомогу у розмірі 10 (десяти) призначених пенсій при виході на пенсію за віком як працівнику охорони здоров`я згідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Такі дії суду не матимуть наслідком втручання суду у дискреційні повноваження органу пенсійного фонду.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підсумовуючи викладене, позовна заява підлягає задоволенню у обраний позивачем спосіб захисту.
При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У відповідності до ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,60 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 132, 139, 246-247, 249, 255, 297 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відділу з питань призначення та перерахування пенсій №13 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити;
Визнати дії відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №13 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених місячних пенсій за віком як працівнику охорони здоров`я згідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" незаконними;
Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області зарахувати в спеціальний страховий стаж період роботи з 01.05.1989 по 17.04.2000, зокрема з 21.08.1992 року по 16.04.2000 року (7 років, 7 місяців, 26 днів), у Новомосковській центральній районній лікарні, а після її реорганізації у Територіальному медичному об`єднанні Новомосковського району, на посаді лікаря-дієтолога за сумісництвом, який дає право на призначення пенсії за вислугу років та нарахування і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених місячних пенсій;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 10 (десяти) призначених пенсій при виході на пенсію за віком як працівнику охорони здоров`я згідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова