Справа № 420/3880/20
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3880/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія (вул. Дідріхсона, 8, м. Одеса, 65029, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням в вищому навчальному закладі,-

В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія до ОСОБА_1 за результатом якої позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) на користь Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія (65029, м. Одеса, вул. Дідріхсона, 8) витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у сумі 620 806, 44 грн. та витрати на судовий збір у сумі 9312,10.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач рапортом від 08.01.2020 (вхідний від 09.01.2020 № 102/11) звернувся до начальника Інституту з проханням відрахувати його з навчання у зв`язку з небажанням укладати контракт на посадах осіб офіцерського складу.

У зв`язку з тим, що відповідач відмовився від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше п`яти років після закінчення навчання, питання щодо його відрахування було розглянуто вченою радою Інституту 23.01.2020. За результатами розгляду зазначеного питанні вченою радою було прийнято рішення клопотати перед Командуванням ВМС ЗС України про відрахування відповідача у зв`язку з розірванням контракту згідно з Інструкцією № 490.

Враховуючи викладене, відповідач відрахований з навчання наказом ректора Національного університету «Одеська морська академія» у зв`язку з розірванням контракту, звільнений з військової служби у запас за підпунктом ж пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та виключений зі списків особового складу наказом начальника Інституту від 06.04.2020 № 68.

Зазначеним наказом відповідачу було оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті у розмірі 620 806, 44 грн., як зазначає позивач, відповідач був ознайомлений з розрахунками сум витрат та останньому надано, термін для добровільного відшкодування витрат, про що свідчить підпис відповідача про ознайомлення з зазначеним наказом та розрахунками на зворотньому боці витягу з наказу начальника Інституту від 06.04.2020 № 68.

На даний час відповідачем заборгованість не відшкодована, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 01.06.2020 р. відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

16.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого проти позовних вимог заперечує у повному обсязі, вимоги позивача вважає безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні позовних слід відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування відзиву, зазначено, що позивачем порушено порядок досудового врегулювання спору, оскільки позивачем не було надано (надіслано) повідомлення про відшкодування витрат.

Також позивач зазначає, що грошове утримання у розмірі 487 793, 37 грн. було виплачено позивачу за відсутності недобросовісності або рахункової помилки з боку ОСОБА_1 та фактично було єдиним засобом існування, з огляду на відсутність у позивача будь-яких інших доходів, що з огляду на приписи ст. 1215 Цивільного кодексу України, зумовлює відсутність у позивача обов`язку по поверненню позивачу наведеної суми, а відповідно п. 4.1 розділу 4 договору та п. 3 Порядку № 964 у вказаній частині суперечать зазначеній нормі Закону.

Крім того, відповідно до довідки про фактичні витрати, пов`язані на утримання курсанта, сума продовольчого забезпечення за весь період навчання складає 106668грн. 72 коп. Позивач заперечує у повному обсязі проти цієї вимоги, адже у період навчання, він не користувався продовольчим забезпечення, належних та допустимих доказів позивачем не надано. Продовольче забезпечення позивача здійснювалось за власний рахунок.

Відносно медичного забезпечення позивач зазначив, що у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно, існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена.

Щодо речового забезпечення, що за весь період навчання складає 26249 грн. 57 коп., позивач вказує, що весь форменний одяг перебуває у нього на зберіганні у вигляді та стані, в якому він його отримав, але в силу ряду причин, а саме: неналежного розміру та якості, позивач він не використовувався та може бути повернутий позивачу у натурі за першою вимогою. Під час проходження служби позивачем використовувався однострій отриманий за власний рахунок.

16.06.2020 року від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, які по своїй суті повторюють відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 31.07.2020 року справу було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 26.08.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

27.08.2020 року від выдповыдача надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких відповідач зазначив, що у позивача відсутні докази наявності у Інституту ВМС НУ «Одеська морська академія» ознак правонаступника ВМС Одеської національної морської академії.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що відповідно до Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах від 12 липня 2006 р. № 964: п. 1 цей Порядок визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу. Позивач зазначає, що його звільнення відбулося з інших підстав передбачених Порядком від 12.07.2006 року №964. Наказом начальника НУ «Одеська морська академія» від 31.03.2020 № 478 позивача відраховано з навчання у зв`язку з розірванням контракту та звільнено наказом начальника Інституту ВМС НУ «Одеська морська академія» від 02.04.2020 № 11-РС з військової служби за підпунктом «ж» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), а отже законні підстави для стягнення з відповідача витрат у розумінні п.1 Порядку № 964 у позивача відсутні. Відповідно до п. 1 Порядку № 964 лише особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (2232-12) відшкодовуються витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі. А отже позовні вимоги являються безпідставними і необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

04.09.2020 року від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, згідно яких відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах вимогу про стягнення коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі заявлено Інститутом ВМС НУ «Одеська морська академія», хоча таке право належить Міністерству оборони України. Також позивач зазначає, що у розумінні ч.6 ст.2 Закону №2232-XII навчання громадянина України у вищому навчальному військовому закладі є військовою службою і не виключає виконання завдань військової служби, котрі не мають жодного відношення до процесу навчання як такого, але спрямовані на забезпечення функціонування військової частини (військового формування, військового підрозділу тощо). Тому вважає, що кошти у якості оплати часу служби військовослужбовця не є витратами із навчання, а належать до видатків у сфері соціального забезпечення військовослужбовця, а відтак, виплачене грошове забезпечення за реальний пройдений період військової служби не підлягає поверненню.

Ухвалою судді від 09.09.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було відмовлено у задоволенні заяви відповідача, яка надійшла до канцелярії суду 27.08.2020 року, про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, оскільки відповідно до прикінцевих положень КАС України строки звернення до суду продовжуються на строк дії карантину, у зв`язку з чим строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Ухвалою судді від 09.09.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача, яке надійшло до суду 04.09.2020 року, про заміну неналежного позивача на Міністерство оборони України, у зв`язку з тим, що відсутня згода позивача на заміну та така заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті, відповідно до приписів ст.48 КАС України, а підготовче провадження закрито 26.08.2020 року.

В судове засідання 09.09.2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином та своєчасно. Від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, серед іншого, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття в судове засідання сторін та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Відповідно до ч. 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання 09.09.2020 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, не здійснювалося.

З метою всебічного та об`єктивного розгляду справи, судом досліджено матеріали адміністративної справи, обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та докази, якими він обґрунтовується, і встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав контракт з Міністерством оборони України в особі начальника факультету військово-морських сил Одеської національної морської академії про проходження військової служби (навчання) в на факультеті військово-морських сил Одеської національної морської академії.

Отже, сторонами згаданого контракту є Міністерство оборони України та громадянин України.

Абзацом 6 пункту 1 вказаного контракту передбачено, що курсант зобов`язаний відшкодовувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованості чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу

08.01.2020 року ОСОБА_1 було складено рапорт, в якому доповів, що укладати контракт на посадах осіб офіцерського складу не бажає. Просить відрахувати з навчання.

12.04.2020 року ОСОБА_1 також було подано рапорт в якому просить звільнити його з військової служби та після звільнення направити особову справу до Приморського РУ ТК та СП міста Одеси для постановки на військовий облік.

Як встановлено судом, відповідно до витягу з наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 06.04.2020 № 68 старшину 2 статті військової служби за контрактом ОСОБА_1 , колишнього курсанта 5 курсу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія, якого було відраховано з навчання наказом ректора Національного університету Одеська морська академія від 31 березня 2020 року № 478 у зв`язку з розірванням контракту та звільненого наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія (по особовому складу) від 02 квітня 2020 року № 11-РС з військової служби у запас за підпунктом ж пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовій обов`язок і військову службу (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), з 06 квітня 2020 року виключено із списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення (а з продовольчого забезпечення за Каталогом продуктів харчування з 07 квітня 2020 року) і направлено для зарахування на військовий облік до Приморського РТЦК та СП міста Одеса.

Вислуга років у Збройних Силах України на 06 квітня 2020 року складає загальна 09 років 08 місяців 13 діб, календарна 07 років 04 місяців 14 діб. Строкову службу вислужив.

Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 0 % посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 06 квітня 2020 року.

Оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті Військово- Морських Сил Національного університету Одеська морська академія у розмірі 620 806 гривень 44 копійок (грошове забезпечення 487 793 гривень 37 копійок, продовольче забезпечення 106 668 гривень 72 копійок, речове забезпечення 26 249 гривень 57 копійок, квартирно-експлуатаційне забезпечення 00 гривень 00 копійок, медичне забезпечення (санаторно- курортним лікуванням не забезпечувався) 94 гривень 78 копійок. Внести суму до книги обліку нестач Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія, та віднести на старшину 2 статті К.Ваніна і надати термін для добровільного відшкодування витрат, які пов`язані з навчанням.

Підстава: наказ ректора НУ ОМА № 478 від 31.03.2020,наказ начальника Інституту ВМС НУ ОМА (по особовому складу) від 02.04.2020 № 11-РС, рапорт старшини 2 статті К.Ваніна (вх. №№ 2/1557 від 06.04.2020, 2/1558 від 06.04.2020), обхідний аркуш, припис начальника Інституту ВМС НУ «ОМА» №53 від 06.04 2020.

Стверджуючи про наявність підстав для покладання обов`язку з відшкодування витрат у примусовому порядку за рішенням суду, позивач ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною 2 ст.19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянами України військової служби, у тому числі і під час навчання у вищих військових навчальних закладах, врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до положень частини 6 статті 2 цього Закону до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно з пунктом 3 частини 1, частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу-для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Статтею 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів (частина 1).

Відповідно до ч. 10 ст. 25 вказаного закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006р. №964 (далі за текстом Порядок № 964).

Порядок №964 визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и», «і» частини шостої статті 26 Закону N 2232-XII витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі (п. 1).

Відповідно до п. 2 Порядку № 964, витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі.

Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв (п. 3).

Пунктом 8 Порядку №964 встановлено, що сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

На виконання пункту 3 Порядку №964, виданий спільний наказ Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 за № 419/831/240/605/537/219/534, яким затверджений Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах" Порядок розрахунку витрат), яким врегульовано механізм відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, у тому числі у разі дострокового розірвання контракту про проходження військової служби (навчання).

Із аналізу процитованих норм видно, що витрати пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відшкодовуються саме Міністерству оборони України, зараховуються до державного бюджету та використовуються згідно кошторису Міністерства оборони України. Однак, із адміністративним позовом звернувся університет, а не Міністерство оборони України.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах вимогу про стягнення коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі заявлено Університетом, хоча таке право належить Міністерству оборони України.

Таким чином, в розумінні положень ч. 4 ст. 5 КАС України та п. 2 Порядку № 964, Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія не є належним позивачем у цій справі.

Разом з цим позивач належним чином викликався до суду, втім позивач не був присутнім на судових засіданнях (17.08.2020 року, 26.08.2020 року, 09.09.2020 року) та не скористався цим правом під час розгляду цієї справи, а просив розглянути справу за його відсутності.

В свою чергу суд, за відсутності позивача та його згоди на його заміну, у відповідності до приписів ст.48 КАС України, був позбавлений можливості здійснити його заміну на належного позивача.

Також суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 06.04.2020 № 68 ОСОБА_1 надано термін для добровільного відшкодування витрат, які пов`язані з навчанням, однак позивачем не визначено в який саме термін відповідач повинен відшкодувати витрати.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні Великода проти України від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовної заяви Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія (вул. Дідріхсона, 8, м. Одеса, 65029, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням в вищому навчальному закладі - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.