Справа № 640/23645/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року м. Київ №640/23645/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ), в якому просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести перерахунок пенсії з дати її призначення, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 05.09.1991 року по 29.07.1993 року та з 31.07.1996 року по 06.11.1996 року у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві "Інформатика і освіта".

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з записом № 23 у трудовій книжці, на підставі наказу директора Державного науково-методичного впроваджувального малого підприємства «Інформатика і освіта» від 06.11.1996 № 06-11/96-К позивач була звільнена за власним бажанням. Вказані записи у трудовій книжці посвідчені підписом та відбитком печатки підприємства. Позивач вважає, що оскільки трудова книжка містить усі необхідні записи про роботу у спірний період, то є достатнім підтвердженням її права на зарахування періоду роботи з 05.09.1991 по 29.07.1993 та з 31.07.1996 по 06.11.1996 до страхового стажу, твердження Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про те, що період роботи з 05.09.1991 по 29.07.1993 та з 31.07.1996 по 06.11.1996 у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві «Інформатика і освіта» зарахувати до страхового стажу неможливо у зв`язку з тим, що періоди роботи у даних організаціях завірено печаткою УРСР не ґрунтуються на жодній нормі законодавства, а положення Постанови Верховної Ради України від 11.05.1992 «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» № 2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 № 643 не містять положень про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.02.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що період роботи з 05.09.1991 по 06.11.1996 не враховано до стажу позивача, оскільки записи закріплено печаткою УРСР, тобто Держави, яка припинила своє існування 24.08.1991.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та з 10.04.2019 отримує пенсію за віком.

За твердженням позивача, для розрахунку страхового стажу відповідачем не було враховано періоди її роботи у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві «Інформатика і освіта» з 05.09.1991 по 29.07.1993 та з 31.07.1996 по 06.11.1996, незважаючи на те, що у трудовій книжці є відповідні записи, які підтверджені печаткою підприємства.

З метою захисту своїх прав позивач зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (звернення №ВЕБ-26002-Ф-С-19-033646, зареєстроване в Головному управлінні 04.11.2019 № 3-123991), але у відповіді від 07.11.2019 № 272629/02/3-12399/1 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві стверджує, що згідно з пунктами 3.1, 3.2 пункту 3, підпунктами 4.1, 4.5 пункту 4 Інструкції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.10.1993 № 643, на печатці має бути зображення Державного герба та напис «Україна».

Відтак, ОСОБА_1 було відмовлено у врахуванні страхового стажу з 05.09.1991 по 29.07.1993 та з 31.07.1996 по 06.11.1996.

Не погоджуючись з такою позицією Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою КМ України від 12.08.1993, № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 2.2 - 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93р. №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Таким чином, нормою вказаного Порядку № 637 від 12 серпня 1993 року (п. 1) чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом встановлено, що згідно з записом № 22 у трудовій книжці позивача, 05.09.1991 вона була прийнята на роботу до Державного науково-методичного впроваджувального малого підприємства «Інформатика і освіта» наказом директора від 04.09.1991 № 32.

Згідно з записом № 23 у трудовій книжці, на підставі наказу директора Державного науково-методичного впроваджувального малого підприємства «Інформатика і освіта» від 06.11.1996 № 06-11/96-К позивач була звільнена за власним бажанням.

Вказані записи у трудовій книжці посвідчені підписом відбитком печатки підприємства.

Отже, в Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві «Інформатика і освіта» позивач працювала з 05.09.1991 по 06.11.1996, при цьому, як власне зазначено позивачем, період роботи з 30.07.1993 по 30.07.1996 був зарахований для розрахунку її страхового стажу Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві (Солом`янський район) у зв`язку з народженням ІНФОРМАЦІЯ_1 сина.

Відтак, встановлено, що трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивача на підприємстві в період з 05.09.1991 по 06.11.1996, а також містить посилання на відповідні накази на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи.

З огляду на вищевказане, суд вважає безпідставними посилання відповідача щодо встановлення страхового в порядку, визначеному згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.1993 р. № 637 "Про затвердження порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній".

Окрім того, твердження відповідача, що зарахувати до страхового стажу спірного періоду неможливо у зв`язку з тим, що період роботи у даній організації завірено печаткою УРСР не ґрунтуються на жодній нормі законодавства, а положення Постанови Верховної Ради України від 11.05.1992 "Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи" № 2318-XII та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів", затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 № 643 не містять положень про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни. Не впливає на права та законні інтереси позивача й факт припинення статусу СРСР як суб`єкта міжнародного права, а також факт створення Співдружності Незалежних Держав.

На думку суду, та обставина, що підприємство не замінило свою печатку новою після припинення СРСР, не робить документи, які засвідчені нею, неправдивими.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).

Отже, наведені обставини свідчать про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві безпідставно не врахувало ОСОБА_1 періоди її роботи з 05.09.1991 року по 29.07.1993 року та з 31.07.1996 року по 06.11.1996 року у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві "Інформатика і освіта".

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, враховуючи встановлені вище обставини щодо безпідставності неврахування відповідачем періодів роботи позивача у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві "Інформатика і освіта" до страхового стажу, суд приходить до висновку про доцільність виходу за межі позовних вимог та визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 05.09.1991 року по 29.07.1993 року та з 31.07.1996 року по 06.11.1996 року у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві "Інформатика і освіта".

Як наслідок, підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача щодо зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві вчинити дії.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги задоволено, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 05.09.1991 року по 29.07.1993 року та з 31.07.1996 року по 06.11.1996 року у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві "Інформатика і освіта".

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з дати її призначення - 10.04.2019, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 05.09.1991 року по 29.07.1993 року та з 31.07.1996 року по 06.11.1996 року у Державному науково-методичному впроваджувальному малому підприємстві "Інформатика і освіта".

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа