Справа № 260/2552/20
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2020-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2020 року м. Ужгород№ 260/2552/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дору Ю.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач, Уповноважений), в якій просить: визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.06.2020 стосовно перевірки правомірності розгляду Міністерством юстиції України заяви ОСОБА_1 від 10.04.2020 року про виконання рішення суду, що набрало законної сили; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на користь ОСОБА_1 всі судові витрати по справі, у тому числі 14250,00 грн. витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Позивач звернувся з даним позовом оскільки вважає, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини не належним чином розглянув його заяву, чим грубо порушив свої обов`язки, що покладені на нього законодавством України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року за вказаною позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання. Вказаною ухвалою суду встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

07.08.2020 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує, що заява позивача розглянута у межах строку та відповідних повноважень відповідача, зокрема, зазначив, що Уповноважений не наділений законодавством повноваженнями щодо перевірки правомірності розгляду заяв про виконання рішення суду.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ст. 229 КАС України.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач звернувся до Міністерства юстиції України із заявою від 10.04.2020 щодо виконання рішення суду по справі №260/1612/19.

Листом від 15.05.2020 Міністерство юстиції України надало відповідь позивачу, у якій повідомило про подання апеляційної скарги на зазначене вище рішення суду. Водночас, Позивач не погодившись із наданою відповіддю, звернувся до відповідача із заявою від 02.06.2020 щодо перевірки правомірності розгляду Міністерством його заяви від 10.04.2020.

Про результати перевірки заяви від 02.06.2020 позивача було повідомлено листом від 30.06.2020 № 18011.4/К-9014.3/20/30.2.

Розцінюючи такий розгляд заяви позивача від 02.06.2020 протиправною бездіяльністю відповідача стосовно перевірки правомірності розгляду Міністерством юстиції України заяви позивача від 10.04.2020 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Правовідносини в сфері звернення до Уповноваженого врегульовані, зокрема, Конституцією України, Законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776), «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393).

Статтею 1 Закону № 776 регламентовано, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 776 сферою застосування Закону є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

Статтею 28 Закону № 393 встановлено, що контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян відповідно до своїх повноважень здійснює, зокрема, Уповноважений з прав людини Верховної Ради України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 776 дія вказаного закону поширюється, зокрема, на відносини, що виникають між юридичними особами публічного та приватного права, а також фізичними особами, які перебувають на території України, зокрема у випадках, передбачених законами України «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації», «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Відповідно до статті 3 Закону № 776 метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі; 5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.

Статтею 13 Закону № 776 передбачено, що Уповноважений має право, зокрема: направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів; перевіряти стан додержання встановлених прав і свобод людини і громадянина відповідними державними органами, в тому числі тими, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, здійснюють виконання судових рішень, вносити в установленому порядку пропозиції щодо поліпшення діяльності таких органів у цій сфері; здійснювати інші повноваження, визначені законом.

Відповідно до статті 17 Закону № 776 Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Згідно статті 12 Закону № 393 дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження».

Як встановлено судом, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо порушення посадовими особами Міністерства юстиції України вимог Закону України «Про звернення громадян» згідно поданої ним до Міністерства юстиції України заяви від 10.04.2020 з приводу виконання рішення суду по справі №260/1612/19.

Заява позивача від 02.06.2020 стосовно порушення посадовими особами Міністерства юстиції України вимог Закону № 393 надійшла до Секретаріату 10.06.2020 та була зареєстрована в системі електронного документообігу за вх. №К-9014.3/20. Як вбачається з матеріалів справи, вказана заява позивача розглянута 30.06.2020 згідно листа за вих.№18011.4/К-9014.3/20/30.2.

Суд відхиляє доводи позивача щодо порушення строку розгляду звернення, визначеного Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», оскільки вказаний закон не поширюється спірні правовідносини, які є предметом розгляду у даній адміністративній справі. Зокрема, згідно преамбули вказаного закону, такий визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Тобто вказаний закон стосується дій та повноважень органів державної виконавчої служби та приватних виконавців, а не Уповноваженого Верховної Ради з прав людини.

Окрім цього, зазначений позивачем п.4 ст.23 вказаного закону не стосується термінів розгляду звернень, а стосується порядку ведення Міністерством юстиції України Єдиного реєстру приватних виконавців України, що також не є предметом розгляду у даній адміністративній справі.

Відтак, суд констатує про розгляд заяви позивача відповідачем у межах терміну визначеного Законом №393.

Окрім цього, як вбачається з листа Уповноваженого від 30.06.2020 вих.№18011.4/К-9014.3/20/30.2 останнім надано вичерпну відповідь стосовно поставленого позивачем у заяві від 02.06.2020 питання, зокрема, відповідачем перевірено терміни розгляду звернення позивача до Міністерства юстиції України.

Разом з тим, суд зауважує, що Уповноважений Верховної Ради з прав людини згідно чинного законодавства не наділений повноваженнями щодо перевірки правомірності розгляду заяв про виконання рішення суду. Порядок виконання (примусового виконання) судових рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження»

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем прийнято та розглянуто звернення позивача у терміни визначені чинним законодавством та у межах наданих йому повноважень, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.06.2020 стосовно перевірки правомірності розгляду Міністерством юстиції України заяви ОСОБА_1 від 10.04.2020 про виконання рішення суду, що набрало законної сили задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем допущено бездіяльність по розгляду заяви позивача, а доводи наведені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та спростовані долученими до матеріалів справи доказами.

Суд при розгляді справи враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи учасників справи, які не стосуються предмету спору та позовних вимог.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи докази, а також усні та письмові доводи учасників справи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись положеннями статей 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м.Київ, вул.Інститутська, 21/8) про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.06.2020 стосовно перевірки правомірності розгляду Міністерством юстиції України заяви ОСОБА_1 від 10.04.2020 року про виконання рішення суду, що набрало законної сили - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяЮ.Ю.Дору