Справа № 260/643/20
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2020 рокум. Ужгород№ 260/643/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинець Д.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо відмови в задоволені запиту на інформацію від 27.02.2020 року (реєстрація в/ч НОМЕР_2 від 28.02.2020 року № 358 н/т) ОСОБА_1 ; 2) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо надання неповної інформацію на запит на від 27.02.2020 року (реєстрація в/ч НОМЕР_2 від 28.02.2020 року № 358 н/т) ОСОБА_1 ; 3) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо несвоєчасного надання відповіді на інформаційний запит від 27.02.2020 року (реєстрація в/ч НОМЕР_2 від 28.02.2020 року № 358 н/т) ОСОБА_1 ; 4) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо нероз`яснення ОСОБА_1 порядку оскарження відмови задоволення запиту на інформацію у листі - відповіді на інформаційний запит від 06.03.2020 року № 50/02/33-387; 5) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України надати ОСОБА_1 достовірну та повну інформацію згідно інформаційного запиту від 27.02.2020 року (реєстрація в/ч НОМЕР_2 від 28.02.2020 року № 358 н/т).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Позивач свої позовні вимоги аргументував тим, що на інформаційний запит відповідачем було надано лист - відповідь від 06 березня 2020 року № 50/02/33-387, з якого вбачається, що позивачу було відмовлено у задоволені інформаційного запиту виходячи з того, що запитувана інформація являється службовою інформацією та з підстав національної безпеки. З листа - відповіді вбачається, що відповідач надав позивачу завірену копію платіжного доручення про виплату коштів за компенсацію речового майна в розмірі 0,01 грн., однак його надано не було. Також звертає увагу, що позивач просив надати інформацію, що стосується його особисто, а саме платіжне доручення про виплату йому коштів та наказ командира частини на підставі якого така виплата проводилась, а відтак, вважає, що застосування законодавства про захист персональних даних до спірних правовідносин відповідач не мав права застосовувати.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що наказ, який позивач просив надати, складається з 40 сторінок на якому відображено відомості про облік особового складу усієї військової частини з розкриттям персональних даних військовослужбовців, що перебувають на чергуваннях, в нарядах, на лікуванні, відрядженні, при зарахувань та звільненні з військової служби тощо. Звертає увагу, що позивачем за півроку на адресу військової частини НОМЕР_2 з електронної пошти надіслано близько 50 інформаційних запитів з різного приводу та від імені різних громадян. Також зазначає, що позивачем не надано доказів про те, що ним не отримано додатку - платіжного доручення на 0,01 коп.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 27 лютого 2020 року ОСОБА_1 надіслав інформаційний запит на електронну адресу відповідача (вх. № 358 н/т від 28.02.2020 р.) та просив надати наступну інформацію (документи):

- завірену копію наказу командира військової частини НОМЕР_2 НГ України № 42 від 17 лютого 2020 року;

- завірену копію платіжного доручення, про виплату ОСОБА_1 , кошти за компенсацію речового майна в розмірі 0,01 грн. (1 копійку) в лютому місяці 2020 року;

Відповідь просив надати у визначений законом термін для розгляду запитів та просив направити таку на адресу: АДРЕСА_3 ; та на його електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1

06 березня 2020 року Військовою частиною НОМЕР_2 надіслано відповідь на запит позивача, згідно додатку до якої надіслано також завірену копію платіжного доручення про виплату ОСОБА_1 коштів за компенсацію речового майна в розмірі 0,01 грн. на 1 арк. в 1 прим. Щодо надання завіреної копії наказу командира військової частини НОМЕР_2 НГ України від 17 лютого 2020 року № 42, відповідачем повідомлено позивача, що у відповідності до Наказу МВС від 27.05.2016 року № 432 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України» п. 1 розділом ІІ зазначено, що службовою інформацією є персональні дані колишніх працівників органів внутрішніх справ та членів їх сімей, працівників навчальних закладів зі специфічними умовами навчання, а також закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, військовослужбовців, працівників і членів їх сімей Національної гвардії України (колишніх внутрішніх військ МВС України), за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці. Враховуючи вищевикладене, та те, що в даному наказі є персональні дані військовослужбовців, надати вказану інформацію не представляється можливим.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає протиправними дії відповідача щодо невиконання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

2. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 2 Закону, метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Згідно ст. 3 Закону, право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно ст. 4 Закону, доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом;

3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Згідно ст. 5 Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації:

в офіційних друкованих виданнях;

на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет;

на єдиному державному веб-порталі відкритих даних;

на інформаційних стендах;

будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно ст. 10 Закону, кожна особа має право:

1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;

3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

2. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

3. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

4. Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася.

5. Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Згідно ст. 12 Закону, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно ст. 13 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

2. До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

3. На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

4. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно ст. 14 Закону, розпорядники інформації зобов`язані:

1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації;

6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно ст. 19 Закону, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

2. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

3. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

4. Письмовий запит подається в довільній формі.

5. Запит на інформацію має містити:

1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

6. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

7. У разі якщо з поважних причин (інвалідність, обмежені фізичні можливості тощо) особа не може подати письмовий запит, його має оформити відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації, обов`язково зазначивши в запиті своє ім`я, контактний телефон, та надати копію запиту особі, яка його подала.

Згідно ст. 20 Закону, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

2. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.

3. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

4. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст. 22 Закону, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно ст. 23 Закону, рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

2. Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

3. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо несвоєчасного надання відповіді на запит, суд зазначає, що інформаційний запит позивача був зареєстрований відповідачем 28.02.2020 року, а відповідь на нього було скеровано 12.03.2020 року, що підтверджується відбитком на поштовому конверті, яким надійшов лист від 06.03.2020 року № 50/02/33-387.

Отже, суд звертає увагу, що відповідач не дотримався 5-ти денного терміну розгляду запиту на інформацію.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді на інформаційний запит від 27.02.2020 року позивачу.

Щодо відмови в задоволенні запиту на інформацію, судом встановлено наступне.

Позивач в інформаційному запиті просив надати йому копію завіреного належним чином наказу командира військової частини НОМЕР_2 НГ України від 17.02.2020 року № 42.

Разом з тим, відповідач зазначає, що даний наказ складається з 40 сторінок на якому відображено відомості про облік особового складу усієї військової частини з розкриттям персональних даних військовослужбовців, що перебувають на чергуваннях, в нарядах, на лікуванні, відрядженні, при зарахуванні та звільненні з військової служби тощо.

Однак суд зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості надати позивачу витяг з наказу, який стосується його особисто.

Фактично позивач запитував інформацію (документи) про розпорядження бюджетними коштами які були нараховані та виплачені саме позивачу.

Щодо ненадання копії платіжного доручення про виплату ОСОБА_1 коштів за компенсацію речового майна в розмірі 0,01 грн., суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, згідно переліку додатків до відповіді на інформаційний запит позивача, копія платіжного доручення була надіслана позивачу разом з відповіддю на запит. Однак, позивач вказує, що платіжного доручення надано не було.

Разом з тим, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вказане платіжне доручення дійсно було надіслано позивачу.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови в задоволенні запиту на інформацію та щодо надання неповної інформації на запит від 27.02.2020 року.

А відтак, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача надати позивачу інформацію стосовно ОСОБА_1 згідно його інформаційного запиту від 27.02.2020 року.

Щодо нероз`яснення позивачу порядку оскарження відмови в задоволенні запиту на інформацію у листі відповіді на інформаційний запит, то суд зазначає, що в даному випадку це є правом розпорядника інформації, а не обов`язком.

Статтею 24 Закону передбачено відповідальність розпорядника за порушення законодавства про доступ до публічної інформації і таку несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Також, щодо процедури оскарження відповіді на запит визначає Закон № 2939 - VІ, а саме рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

В даному випадку вимога позивача, щодо нероз`яснення процедури оскарження відповіді на запит не підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, наявність правових підстав для задоволення позову частково, із зазначених у рішенні підстав.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо несвоєчасності надання відповіді, щодо відмови в задоволенні запиту та щодо надання неповної інформації на запит від 27.02.2020 року (вх. № 358 н/т від 28.02.2020 року) ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України надати ОСОБА_1 інформацію стосовно саме ОСОБА_1 згідно його інформаційного запиту від 27.02.2020 року (вх. № 358 н/т від 28.02.2020 року).

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

Суддя Д.В. Іванчулинець