Справа № 240/6341/20
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6341/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Л.А.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

24 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

-визнати незаконним та скасувати висновок комісії Міністерства оборони України (п. 42 протоколу №31 від 28.02.2020) про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням II групи інвалідності 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку;

-зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи та виплатити в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати у відповідності з ч.2 ст.16 Закону України №2011-XII;

-зобов`язати відповідача-Міністерство оборони України протягом тридцяти днів, з дня набрання судовим рішенням законної сили подати до суду звіт про його виконання.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 позов задоволено частково:

-визнано протиправним та скасовано п. 42 протоколу №31 від 28.02.2020 комісії Міністерства оборони України про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності з 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку;

-зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, якій встановлено II групи інвалідності з 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.

В обґрунтуванні апеляційної скарги позивача зазначено, що прийняте судом першої інстанції рішення в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про призначення ОГД не є ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 оскільки до подання цього позову останній двічі звертався до МОУ з заявами про виплату вказаної допомоги, отримував відмови та оскаржував їх до суду (справи № 806/1147/16 та №806/514/18). Судами приймалися рішення про зобов`язання МОУ повторно розглянути питання про призначення позивачу ОГД, а відповідач знову приймав рішення про відмову у вказаних виплатах, і, як наслідок, ОСОБА_1 втретє звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 20.03.2018 №296/9364/16-а та постанову Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано положення п.8 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII якою встановлено, що особи, які мають право на отримання ОГД, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення такого права.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в задоволенні останніх необхідно відмовити, із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР та з 28 липня 1981 року звільнений від проходження військової служби.

Відповідно до довідки МСЕК Серія 2-18 ЖИЗ від 06.06.2000 позивачу при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності з 06.06.2000. Захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

З 14.01.2008 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії ЖИК №005125 від 14.01.2008 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

Після встановлення ІІ групи інвалідності позивач вважаючи, що має право на отримання одноразової грошової допомоги, звернувся через Житомирський ОВК до Міністерства оборони України з відповідною заявою.

Однак протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою ОГД та компенсаційних сум від 27.01.2017 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні зазначених виплат, на тій підставі, що станом на день звільнення та встановлення інвалідності була відсутня правова норма, якою запроваджено виплату огд.

Вказана відмова оскаржена позивачем в судовому порядку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 по справі №240/10324/19 задоволено позов ОСОБА_1 та, зокрема, зобов`язано Житомирський ОВК направити заяву позивача та додані до неї документи на розгляд комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум для вирішення питання щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 14.01.2008 другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

На виконання вказаного рішення, Житомирський ОВК направити заяву ОСОБА_1 на розгляд комісії МОУ.

Рішенням відповідача №31 від 28 лютого 2020 року (п.42) позивачу відмовлено в призначенні огд, оскільки на час встановлення інвалідності в 2000 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Вважаючи вказане рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем в порушення частини другої статті 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність винесеного рішення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме-у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону України від 04.04.2006 № 3597-IV, чинній з 10.05.2006 по 01.01.2007, вперше законодавчо передбачено державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних.

Зокрема, встановлено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності (частина третя статті 41 Закону № 2232-XII).

Військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним та резервістам, призваним на збори, у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності за умов, передбачених частиною третьою цієї статті, виплачується одноразова грошова допомога в порядку, визначеному Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" (частина четверта статті 41 Закону № 2232-XII).

Згідно з частиною другою статті 16 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції Закону України від 03.11.2006 № 328-V, чинній з 01.01.2007 по 01.01.2014, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Частиною шостою статті 16 цієї редакції Закону передбачалось, що в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Законом України від 04.07.2012 № 5040-VI статтю 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в новій редакції, яка була чинною з 01.01.2014 по 01.01.2017.

Цією редакцією статті 16 Закону вже передбачалися наступні умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям: у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби; у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності; у разі отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Таким чином, законодавець у різні періоди по-різному визначав підстави та умови виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, в тому числі залежно від виду військової служби (строкова, кадрова, за контрактом, навчання тощо), обставин отримання військовослужбовцями поранення чи захворювання (під час виконання обов`язків військової служби або під час проходження ними військової служби), зі встановленням інвалідності або без встановлення такої.

Отже, для вирішення питання щодо виплати військовослужбовцю одноразової грошової допомоги необхідно встановити, які норми законодавства підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, предметом спору у даній справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду ІІ групи.

З матеріалів справи слідує, що позивачу інвалідність ІІ групи, яка наступила внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бої, позивачу встановлено з 14.01.2008, а отже в даному випадку застосовується Закон України від 04.07.2012 № 5040-VI "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції Закону України від 03.11.2006 № 328-V), статтею 16 якого зокрема передбачено, що одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцю у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №2540/3070/18 важливою умовою для правильного тлумачення норм статті 16 Закону №2011-XII є розуміння видів військової служби, визначених Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно з положеннями частини шостої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

В контексті спірних правовідносин саме пункт 6 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема: - особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби; - визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби; - відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.

Таким чином, пунктом 6 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

Оскільки позивачу вперше встановлена інвалідність більш ніж через 25 років після звільнення зі строкової військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону №2011-XII у останнього відсутнє.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, в тому числі в постановах від 17 липня 2019 року у справі №806/5360/15, від 10 липня 2019 року у справі №820/2750/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 750/5074/17 та № 820/1835/18, від 20 травня 2019 року у справі № 2040/5686/18, від 13 червня 2019 року у справі № 816/2213/18 та у справі № 823/2620/18, від 10 липня 2019 року у справі № 820/2750/18, від 17 липня 2019 року у справі № 806/5360/15, від 17 квітня 2019 року у справі № 803/1093/16 та від 03 вересня 2019 року у справі №2540/3070/18.

Поряд з цим, як вбачається зі змісту спірного рішення відповідача, позивачу відмовлено в призначенні ОГД, оскільки на час встановлення інвалідності в 2000 році не існувало правової норми щодо її виплати ОГД.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату огд в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яку він набув з 14.01.2008.

Так, станом на час встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності право на виплату одноразової грошової допомоги було передбачено статтею 16 Закону №2011-XII (в редакції Закону України від 03.11.2006р. №328-V).

Частиною першою вищезазначеної статті, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що станом на момент встановлення ОСОБА_1 II групи інвалідності з 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку існувала правова норма щодо виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової служби, а відтак висновок комісії Міністерства оборони України, оформлений п. 42 протоколу №31 від 28.02.2020, про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням позивачу II групи інвалідності 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку є таким, що не відповідає вимогам закону.

При цьому, зазначена редакція статті 16 Закону №2011-XII не передбачала часових обмежень щодо реалізації права на виплату одноразової грошової допомоги, а тому в цій частині доводи відповідача не грунтуються на правильному застосуванні норм права.

Вказане узгоджується з правовою позицією суду Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 708/979/17.

В той же час, судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що обставина на яку посилається МОУ в апеляційній скарзі, не була підставою для відмови, що міститься в оскаржуваному рішенні (п.42 №31 від 28.02.2020).

Враховуючи наведене, рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум - про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 42 протоколу № 31 від 28.02.2020 не є обґрунтованим, тому позовні вимоги про його скасування підлягають задоволенню.

Разом з цим, зважаючи на відсутність належного обґрунтування вказаного рішення та неможливість перебирання на себе компетенції відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що належним способом захисту прав позивача у даному спорі, буде зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути питання щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, якій встановлено інвалідність після його звільнення з військової служби внаслідок причин, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії та прийняти рішення з урахуванням вищевказаних висновків суду.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.