Справа № 300/233/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/233/20 пров. № А/857/7518/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про стягнення коштів за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року (суддя першої інстанції Микитюк Р.В., м. Івано-Франківськ, повне рішення складено 07.05.2020),

В С Т А Н О В И В :

03 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДФС в Івано-Франківській області) про стягнення:

- грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 12.02.2019 по 15.01.2020 день фактичного поновлення на роботі з розрахунку середньомісячного розміру грошового забезпечення працівника на посаді, яка відповідає тарифному розряду 27, відповідно до Додатку 10 Постанови №704, із урахуванням приміток до Додатку 1 та 14;

- грошової компенсації за невикористані дні відпусток у період його незаконного звільнення, з 12.02.2019 по 15.01.2020;

- матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення та допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2019 рік, у відповідності до п.п.3, п. 5 Постанови №704.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за рішенням суду його було поновлено на роботі із значною затримкою, а тому є підстави для виплати йому за цей період грошового забезпечення, а також грошової компенсації за невикористані дні відпусток за період з 12.02.2019 по 15.01.2020, стягнення на його користь матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2019 рік

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 7 травня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 12.02.2019 року по 15.01.2020 року в сумі 55066 гривень 45 копійок без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів відповідно до норм пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на користь позивача грошового забезпечення за один місяць в розмірі 9139 гривень 50 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь позивача частину сплаченого судового збору в розмірі 210 гривень 20 копійок.

Із рішенням суду не погодилися позивач та відповідач й подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просять скасувати судове рішення.

Аргументуючи незгоду, позивач зазначив, що суд безпідставно не стягнув на його користь грошове утримання, в сумі виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг безробітному 45902,27 грн, що були виплачені за період з 30 квітня 2019 року по 23 грудня 2019 року. Така позиція суду суперечить ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Також, суд безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки через оплату таких за період до 12 лютого 2019 року, в той час як вимога в позові стосується періоду з 12 лютого 2019 року по 15 січня 2020 року. Також, суд безпідставно взяв для нарахування середньоденне грошове забезпечення в сумі 435,21 грн, визначене згідно довідки ДФС в Івано-Франківській області, в той час як фактично середньоденне грошове забезпечення позивача становило 582,95 грн, а середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 135244,4 грн. Просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові і прийняти рішення в цій частині, яким стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2019 року по 15 січня 2020 року в розмірі 80177,95 грн (виходячи з розрахунку 135244,4 грн відняти 55066,45 грн).

Головне управління ДФС в Івано-Франківській області також не погодилося з рішенням суду в частині задоволення позову. Зазначило, що позивачем пропущено трьох місячний строк звернення до суду. Відповідач виконав рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді в повному обсязі. Право працівника на поновлення має приватний характер і не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Після відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом було видно відповідний наказ у встановлені законом строки. Також суд безпідставно вказав, що слід стягнути суму 55066,45 грн без урахування податку та інших обов`язкових платежів. Така сума підлягає стягненню із відрахуванням визначених сум. Також, апелянт звернув увагу на те, що позивач отримував у вказаний ним період допомогу по безробіттю.

Представник позивача Шкромида В.М. у судовому засіданні підтримав власну апеляційну скаргу та заперечив щодо доводів апеляційної скарги відповідача та наполягав на законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення в частині задоволення позову.

Представник Головного управління ДФС в Івано-Франківській області Мусієнко М.Б. підтримала апеляційну скаргу подану відповідачем і заперечила щодо задоволення апеляційної скарги позивача. Зазначила про правомірність висновків суду про відмову в позові.

Представник ДФС України у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце судового розгляду справи, що підтверджено відомостями про надсилання судової повістки на офіційну електронну адресу установи та отримання такої.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та відхилення апеляційної скарги відповідача з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 12.02.2019 наказом Державної фіскальної служби України №33-ос ОСОБА_1 звільнений з посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області Головного управління ДФС в Івано-Франківській області у запас (з постановкою на військовий облік) за пп. «г» (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 13).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019 №857/6718/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 скасовано та прийнято постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 12.02.2019 №33-ос. Поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області Головного управління ДФС у Івано-Франківській області. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягала негайному виконанню (а.с. 7-12).

15.01.2020 позивачем отримано листа від Головного управління ДФС у Івано-Франківській області від 02.01.2020 №5/10/09-04-12, у якому зазначено, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019 №857/6718/19, наказом ДФС України від 24.12.2019 №2113-о «Про виконання рішення суду» позивача поновлено на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області Головного управління ДФС у Івано-Франківській області з 12.02.2019. Із врахуванням викладеного, просили з`явитися до ГУ ДФС в Івано-Франківській області для ознайомлення із даним наказом. При собі необхідно мати оригінал трудової книжки, військового квитка (а.с. 14).

16.01.2020 ОСОБА_1 ознайомлено із наказом від 16.01.2020 №7-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України» від 24.12.2019 №2113-о «Про виконання рішення суду». Відповідно до вищевказаного наказу, скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 12.02.2019 №33-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області Головного управління ДФС у Івано-Франківській області (а.с. 15-16).

Згідно із частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно (пункт 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції станом до 15 грудня 2017 року).

З аналізу правових норм, що застосовуються до спірних правовідносин випливає, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення.

Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач наказом Державної фіскальної служби України №33-ос від з 12.02.2019 звільнений з посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області Головного управління ДФС в Івано-Франківській області у запас (з постановкою на військовий облік) за пп. «г» (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019 №857/6718/19 було скасовано вищевказаний наказ і позивача поновлено на роботі.

Проте відповідач не виконав вказане судове рішення добровільно і лише за наслідками примусового виконання видав наказ від 16.01.2020 про поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді.

Отже, відповідач допустив затримку виконання постанови суду, що тягне за собою обов`язок роботодавця виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання відповідачем вказаного судового рішення. Водночас відхиляє доводи скаржника про відсутність його вини у такій затримці, оскільки чинним законодавством відповідальність роботодавця, передбачена статтею 236 КЗпП України, не поставлена у залежність від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №812/801/17 і від 30 квітня 2020 року у справі №260/1424/18.

Перевіряючи правильність висновки суду першої інстанції в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Як було встановлено, звільнення позивача зі служби з посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ проведено відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зі змісту «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок № 260) випливає, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Механізм нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, а також визначення форми та порядку видачі грошових атестатів регламентовано Порядком виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 № 616 (далі - Порядок № 616).

Відповідно до пункту 4 розділу ХІІ Порядку № 616 особам начальницького складу податкової міліції, звільненим з органів ДФС, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за визначений час вимушеного прогулу грошове забезпечення нараховується виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів періоду вимушеного прогулу.

У свою чергу, пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наведених правових норм вбачається, що розрахунок середнього заробітку позивача за час невиконання судового рішення про поновлення позивача на посаді слід здійснювати, взявши за базову величину кількість календарних днів для обрахунку грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 24 жовтня 2019 року у справі № 821/1226/16, від 12 серпня 2020 року у справі № 821/255/17.

У відповідності до довідки про грошове забезпечення позивача, яку ГУ ДФС в Івано-Франківській області надано суду 30.04.2020, встановлено, що місячне грошове забезпечення капітана податкової міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області становить 9139,50 грн.

При цьому, цей показник узгоджується з інформацією, що міститься у грошовому атестаті №4 від 12 лютого 2019 року Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про забезпечення капітана податкової поліції ОСОБА_1 , згідно якого посадовий оклад позивача складав 5500 грн, оклад за військовим або спеціальним званням - 1270 грн, відсоткова надбавка за вислугу років у розмірі 35 % - 2369, 5 грн (а.с. 17).

Як видно з довідки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, яка була подана додатково на вимогу апеляційного суду разом з додатковими поясненнями, розмір одноденного грошового забезпечення позивача, обрахованого виходячи з календарних днів, становить 304,65 грн.

При цьому, суд зауважує, що позивач, обгрунтовуючи поданий розрахунок середньоденного грошового забезпечення, безпідставно взяв за базу нарахування показники мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2020 року згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», оскільки такі не стосуються періоду нарахування.

Кількість календарних днів у період з 13.02.2019 по 15.01.2020 (включно) становить 337.

Отже, сума середнього заробітку за час невиконання судового рішення про поновлення позивача на посаді становить 102667 гривень.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що оскільки наказ про звільнення позивача з посади був прийнятий 12 лютого 2019 року, цей день вважається його останнім робочим днем роботи у відповідності до норм чинного законодавства, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня.

Суд першої інстанції цю обставину залишив поза увагою.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Зазначені положення дублюються в частинах першій та четвертій статті 83 КЗпП.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Згідно зі статтею 10 Закону № 504/96-ВР щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року (частина четверта). Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві (частина п`ята). Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року (частина дев`ята). Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (частина десята). Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (частина одинадцята).

Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу. При цьому її тривалість визначається пропорційно з дати поновлення на роботі й до кінця його робочого року.

Як видно з матеріалів справи, позивачу було виплачено компенсацію за невикористані відпустки за період по 12 лютого 2019 року включно. Ця обставина підтверджена сторонами.

При цьому, позивач просить стягнути компенсацію з цього дня по день реального поновлення його на посаді - 15 січня 2020 року.

Разом з тим, такі виплати не передбачені законодавством як компенсаційні при порушенні роботодавцем обов`язку виконати судове рішення і позивач вправі після поновлення на посаді отримати відпустку за період з моменту звільнення по день реального поновлення або компенсацію у встановленому порядку, а також допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового утримання, допомогу на оздоровлення.

Суд звертає увагу також на те, що рішенню керівника управління ДФС про надання працівнику матеріальної допомоги передує заява особи про виплату їй допомоги для вирішення соціально-побутових питань та заява про виплату допомоги для оздоровлення.

Як встановлено з матеріалів справи, таких заяв позивачем до відповідачів не подавалося та рішення керівництвом управління ДФС не приймалося.

Отже такі позовні вимоги суд першої інстанції правильно відхилив як передчасні.

Відповідно до листа № 578-13/28-20 від 19.02.2020 року виданого Івано-Франківським обласним центром зайнятості про те, що відповідно до копії наказу від 19.02.2020 №76 Івано-Франківського обласного центру зайнятості "Про повернення коштів" щодо відшкодування коштів у сумі 45902,27 грн., виплачених ОСОБА_1 як допомога по безробіттю за період з 30.04.2019 по 23.12.2019.

Відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримується сума виплаченого матеріального забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зменшення присудженої позивачу грошового утримання за час затримки виконання судового рішення на 45902,27 грн, оскільки у цьому випадку законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин (отримання вихідної допомоги по безробіттю, отримання заробітної плати за новим місцем роботи, допомога по тимчасовій працездатності, середній заробіток на період влаштування та ін.).

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18).

Отже, в цій частині доводи позивача в апеляційній скарзі заслуговують на увагу.

Апеляційний суд також звертає увагу на приписи пункту 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленуму Верховного Суду України, в якому зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Що стосується доводів апелянта про пропуск трьох місячного строку звернення до суду апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про оплату праці» від 24.04.1995, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. До структури заробітної плати входить: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить.

Таким чином, позивач не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Враховуючи викладене, підстав для залишення позову без розгляду немає.

На підставі вищенаведеного апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги позивача і скасування рішення суду, постановлення нового - про задоволення позову в частині стягнення гошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 13 лютого 2019 року по 15 січня 2020 року в сумі 102667,05 грн.

В іншій частині позовні вимоги слід відхилити.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 102667 (сто дві тисячі шістсот шістдесят сім) гривень 5 (п`ять) копійок (без врахування обов`язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з врахуванням статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.