Справа № 495/5651/20
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/5651/20
№ провадження 2-а/495/92/2020
р і ш е н н я
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

21 вересня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:
представника позивача:Довбеус К.

відповідача: ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )

представника відповідача: адвоката Каланжова В.І.

перекладача: Вишневської Н.З.

розглянувши у відкритому судовому в м. Білгород-Дністровському в режимі відеоконференціїї
адміністративну справу № 495/5651/20

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )

до громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )

про примусове видворення та затриманняі з метою забезпечення примусового видворення,

ВСТАНОВИВ:
18.09.2020 року Білгород-Дністровський прикордонний загін (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до громадянина Ісламської Республіки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (далі по тексту-відповідач) про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач о 21 годині 30 хвилин 20.03.2020 був затриманий прикордонним нарядом після незаконного перетинання державного кордону з Республіки Молдова в Україну, спільно з трьома іншими іноземними громадянами, в районі населеного пункту Розалівка, Роздільнянського району, Одеської області, на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Білгород-Дністровського прикордонного загону, на відстані приблизно 50 м від лінії державного кордону. Своїми діями відповідач порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», тобто вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

23.03.2020 відповідач звернувся із заявою про набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні.

24.03.2020 Білгород-Дністровським міськрайонним судом за адміністративним позовом Білгород-Дністровського прикордонного загону прийнято рішення про затримання відповідача до завершення процедури розгляду заяви про набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (справа № 495/1839/20).

02.04.2020 громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та притягнений до адміністративної відповідальності Роздільнянським районним судом Одеської області (постанова Роздільнянського районного суду Одеської Області від 02.04.2020 у справі № 511/570/20).

Відповідно до статті 5 та частини першої статті 29 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 25.03.2020 Білгород-Дністровським прикордонним загоном направлено на електронну адресу Головного управління ДМС України в Одеській області повідомлення про звернення за захистом громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , 30.03.2020 також було направлено оригінали заяви та додатків до неї.

У відповідності до листа Головного управління ДМС України в Одеській області від 17.09.2020 № 5100.5.1-9742/512.1-20 заява відповідача про набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні до розгляду не прийнята.

Представник позивача Довбеус К., в судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в судовому засіданні не погодився з позовною заявою, заперечував проти його видворення з України. Пояснив, що на території Ірану відносно нього відбувається релігійне, політичне та соціальне переслідування, у зв`язку з чим він проживав в Туречинні. Вказав, що в нього в Ірані є родичі, але так як відносно нього відбуваються релігійні, політичні та соціальні переслідування, то це загрожує його життю та безпеці в цілому. Просив суд не видворяти його за межі України, зауважив, що в нього є можливість проживання у місті Одесі до отримання статусу біженця, для чого в нього є намір повторно звернутися з відповідною заявою до міграційної служби за допомогою послуг адвоката, так як йому вже було відмовлено у прийняття такої заяви, у зв`язку з неналежним її оформленням.

Представник відповідача - адвокат Каланжов В.І. в судовому засіданні також не погодився з позовною заявою про примусове видворення з території України громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , повністю підтримав думку свого довірителя. Крім цього, адвокат Каланжов В.І. зауважив, що відповідно до Женевської конвенції 1951 року «Про статус біженців», іноземці мають право перебувати на території України до отримання статусу біженця, що його довіритель буде повторно звертатися із заявою до міграційної служби про отримання статусу біженця, в якої йому було відмовлено, у зв`язку з неналежним оформленням. Також, у громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 є водійське посвідчення міжнародного зразку. На підставі вищенаведеного просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви про примусове видворення його довірителя.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали адміністративної справи, дослідивши надані докази та вислухавши всіх учасників справи, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно із ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.03.2020 відповідач був затриманий прикордонним нарядом після незаконного перетинання державного кордону з Республіки Молдова в Україну, спільно з трьома іншими іноземними громадянами, в районі населеного пункту Розалівка, Роздільнянського району, Одеської області, на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Білгород-Дністровського прикордонного загону, на відстані приблизно 50 м від лінії державного кордону. Своїми діями відповідач порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», тобто вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

23.03.2020 відповідач звернувся із заявою про набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні.

24.03.2020 Білгород-Дністровським міськрайонним судом за адміністративним позовом Білгород-Дністровського прикордонного загону прийнято рішення про затримання відповідача до завершення процедури розгляду заяви про набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (справа № 495/1839/20).

02.04.2020 громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та притягнений до адміністративної відповідальності Роздільнянським районним судом Одеської області (постанова Роздільнянського районного суду Одеської Області від 02.04.2020 у справі № 511/570/20).

У відповідності до листа Головного управління ДМС України в Одеській області від 17.09.2020 № 5100.5.1-9742/512.1-20 заява відповідача про набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні до розгляду не прийнята.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 07.02.2018 року № 743/432/16-а (К/9901/3819/18 К/9901/3821/18).
Статтею 31 Закону України № 3773-VI наведений вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видовжені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства 9підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Судом під час розгляду даної справи були встановлені обставини, передбачені ст.ст. 30, 31 закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які забороняють примусове видворення відповідача.
Так, в ході судового розгляду справи виявлено, що громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 при примусовому видворенню до країни походження, загрожуватиме небезпека віросповідання, так як відносно нього ведуться релігійні, політичні та соціальні переслідування, у зв`язку з чим він не може бути примусово видворений з території України (стаття 31 Закону України № 3773-VI).
Згідно із статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Крім цього, за твердженням відповідача він вже звертався до міграційної служби із завою про набуття статусу біженця та отримав відмову у зв`язку із неналежним оформленням заяви та на теперішній час він має намір повторно звернутися з відповідною заявою для отримання статусу біженця. Також у відповідача є водійське посвідчення міжнародного зразка та можливість проживання у місті Одесі.
Таким чином, громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та наявні підстави статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 Кодексу адміністративного судочинства позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Відповідно до ч. 2 ст. 288 Кодексу адміністративного судочинства адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.
Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, оцінюючи досліджені судом докази, суд вважає позовні вимоги Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС в Одеській області до ОСОБА_3 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення безпідставними та необґрунтованими, а позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 6-12, 14, 72-79, 229, 241, 244, 246, 288, 289, 371 КАС України, ст. ст. 4, 9, 16, 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд -

У Х В А Л И В :
У задоволенні позовної заяви ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду у відповідності до ст.ст.288, 289 КАС України подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя В.В. Мишко