Справа № 200/5793/20-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2020 р. Справа№200/5793/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабаш Г.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 ) до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, Донецька область, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103) про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якій просив:

- визнати протиправним неврахування періодів праці до загального страхового стажу відповідно до наданих довідок, записів у трудовій книжці та описаних у рішенні №22 від 26.02.2020 року про відмову в зарахуванні довідок;

- скасувати рішення №22 від 26.02.2020 року про відмову в зарахуванні довідок;

- зобов`язати відповідача врахувати для обчислення загального страхового стажу довідки: №419 від 15.09.2014 року; №132 від 12.02.2000 року; №20 від 22.01.2020 року; №21 від 22.01.2020 року; №22 від 22.01.2020 року; №244/01-22 від 26.03.2020 року; №245/01-22 від26.03.2020 року та запису у трудовій книжці;

- зобов`язати відповідача врахувати для обчислення пенсії загальний страховий стаж 28 років 9місяців 9 днів ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , у тому числі: робота в колгоспі: 0 років 10 місяців 28 днів (01.07.1972 - 04.05.1973); служба в Радянській Армії: 2 роки 0 місяців 5 днів (05.05.1973 - 10.05.1975); робота в колгоспі: 0 років 5 місяців 20 днів (10.07.1975 року - 02.01.1976); навчання у вищому НЗ: 4 роки 5 місяців 0 днів (01.09.1976 - 31.01.1981); робота в колгоспі: 2 роки 5 місяців 17 днів (01.03.1981 - 17.08.1983); робота в колгоспі: 2 роки 0 місяців 13 днів (16.08.1983 - 29.08.1985); робота в колгоспі: 0 років 8 місяців 26 днів (07.09.1985 по 02.06.1986); секретар парткому у колгоспі: 4 роки 6 місяців 30 днів (03.06.1986 по 02.01.1991); робота у колгоспі: 1 рік 10 місяців 28 днів (03.01.1991 по 01.12.1992); робота у колгоспі: 6 років 11 місяців 29 днів (02.01.1993 по 31.12.1999); робота у МЧП: 0 років 4 місяці 8 днів (04.01.2000 по 12.05.2000); отримання виплати по безробіттю: 0 років 11 місяців 18 днів (01.11.2000 по 20.10.2001); отримання виплати по безробіттю: 0 років 5 місяців 28 днів (29.11.2001 по 27.05.2002) відповідно до записів у трудовій книжці та наданих довідок та зобов`язати зробити відповідний перерахунок страхового стажу та пенсії з дня першого звернення - з 09.01.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не згоден з рішення відповідача щодо відмови йому в зарахуванні довідок. Враховуючи, що позивач надав всі необхідні документи, які підтверджують наявність стажу для призначення пенсії, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.07.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, за правилами спрощеного судового провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком.

21.02.2020 року позивач звернувся до управління з заявою №916, в якій просив врахувати довідки про стаж роботи від 22.02.2000 року №132 та від 15.09.2014 року №419 при призначенні пенсії за віком.

Рішенням №29 від 26.02.2020 року управлінням відмовлено у зарахуванні стажу, зазначеному в перелічених довідках, для перерахунку пенсії позивачу.

Відмова вмотивована тим, що відомості наведені в довідках №132 від 22.02.2000 року та №419 від 15.09.2014 року неможливо перевірити в архівних установах через знаходження на тимчасово непідконтрольній українській владі території, а саме м. Донецьк, с. Авдіївка Волноваського району.

Щодо зарахування довідок №20 від 22.01.2020 року, №21 від 22.01.2020 року, №22 від 22.01.2020 року, №244/01-22 від 26.03.2020 року та №245/01-22 від 26.03.2020 року відповідачем зазначено, що відповідні довідки до управління позивачем не надавались.

Копії довідок в електронній формі були надані для огляду адвокатом позивача під час подання адвокатського запиту №б/н від 29.05.2020 року.

Управлінням надано відповідь від 04.06.2020 року №0575-11-8/520, де зазначено, що такі довідки будуть розглянуті після подання до управління разом з відповідною заявою.

Крім того, відповідачем зазначено, що відповідні документи мають бути долучені до матеріалів пенсійної справи позивача.

Відповідач вважає, що вимоги позивача щодо врахування довідок №20 від 22.01.2020 року, №21 від 22.01.2020 року, №22 від 22.01.2020 року, №244/01-22 від 26.03.2020 року та №245/01-22 від 26.03.2020 року для врахування при перерахунку страхового стажу є передчасним.

Відповідно статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

21.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою №25305 для врахування при призначенні пенсії згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 26.02.2020 року №29 позивачу відмовлено в зарахуванні довідок.

Періоди з 01.07.1972 року по 01.05.1973 року, з 10.07.1975 року по 31.12.1975 року, з 01.03.1981 року по 17.08.1983 року, з 07.09.1985 року по 02.06.1986 року, з 02.01.1993 року по 31.12.1999 року в якості робочого, агронома-насіннєводу, головного агронома у колгоспі ім. Мічуріна, з 16.08.1983 року по 29.08.1983 року в якості головного агронома у колгоспі ім. Ілліча не зараховано до стажу роботи згідно записам у трудовій книжці, оскільки відсутні накази про прийняття, звільнення з роботи, у записах наявні виправлення.

Уточнюючі довідки від 12.02.2000 за №132, від 15.09.2014 роки за №419 видані підприємствами, архіви яких розташовані у м. Донецьку, у с. Андріївка Волноваського району. При призначенні позивачу пенсії дані довідки про стаж роботи не враховані тому, що вони видані більш ранньою датою і у м. Донецьку та с. Андріївка Волноваського району. Оскільки архіви підприємств знаходяться на території, непідконтрольній українській владі, перевірити достовірність наданої інформації немає можливості.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2013 року пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" винятково цим Законом визначається, зокрема, пенсійний вік чоловіків і жінок, після досягнення якого особа має право на призначення пенсії за віком.

Відповіднодо ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Згідно з пунктами 1-3 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_1 від 15.07.1972 року №0419936 в період з 01.07.1972 року по 01.05.1973 року, з 10.07.1975 року по 31.12.1975 року, з 01.03.1981 року по 17.08.1983 року, з 07.09.1985 року по 02.06.1986 року, з 02.01.1993 року по 31.12.1999 року позивач працював в якості робочого, агронома- насіннєводу, головного агронома у колгоспі ім. Мічуріна, з 16.08.1983 року по 29.08.1983 року в якості головного агронома у колгоспі ім. Ілліча.

Тобто, трудова книжка позивача містить записи про його роботу у спірні періоди, що дає йому право на зарахування цих періодів до стажу роботи.

Крім того, довідкою КСП ім. Мічуріна Волноваського району Донецької області від 12.02.2000 року №132 підтверджено періоди роботи позивача на підприємстві з 01.07.1972 року по 01.05.1973 року, з 10.07.1975 року по 31.12.1975 року, з 01.03.1981 року по 17.08.1983 року, з 07.09.1985 року по 02.06.1986 року, з 02.01.1993 року по 31.12.1999 року.

Відповідно архівної довідки ТОВ РК «Економічний та правовий консалтинг» (архівний підрозділ) від 15.09.2014 року №419 позивач в період з серпня 1983 року по серпень 1985 року працював у колгоспі Ілліча головним агрономом із зазначенням кількості відпрацьованих днів/годин по годинах.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Оскільки стаж роботи підтверджений належно оформленим записом у трудовій книжці та довідками підтверджуючих відповідний стаж, суд вважає неправомірною відмову відповідача в зарахуванні вищенаведених періодів роботи до стажу позивача та відповідно довідок від 12.02.2000 року №132 та №419 від 15.09.2014 року.

Враховуючи відсутність на теперішній час контролю української влади над певною територією та неможливість отримати інших письмових доказів, суд вважає можливим прийняти ці документи до уваги. Оскільки позивач на законодавчих підставах набув право на пенсійне забезпечення, і ситуація, що склалась, не повинна мати наслідків дискримінації позивача у соціальних гарантіях.

Є вочевидь зрозумілим, що надання нових довідок, виправлення недоліків у наявних та можливість перевірки не залежить від волі позивача, оскільки документи знаходяться на тимчасово непідконтрольній території України, де наразі відбуваються бойові дії. Отже, вимога відповідача про надання довідок встановленого зразку завідомо є такою, що об`єктивно не може бути виконана позивачем, цю вимогу виконати неможливо, у зв`язку з чим суд вважає дії відповідачів явно непропорційними, тобто вчиненими без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), тому їх не можна вважати вчиненими обґрунтовано, добросовісно та розсудливо, адже відповідачами не враховані всі обставини, що мають значення для прийняття рішення, зокрема, той факт, що первинні документи, які можуть підтвердити пільговий стаж позивача, залишилися на тимчасово непідконтрольній території і, навіть будучі наданими на вимогу позивача або відповідачів, за законом будуть вважатися недійсними та такими, що не створюють правових наслідків.

Крім того, суд вважає доводи відповідача щодо не зарахування до трудового стажу позивача спірних періодів роботи з таких підстав, як виправлення у записах трудової книжки безпідставними, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про відсутність у пенсійні справі позивача довідок №20 від 22.01.2020 року, №21 від 22.01.2020 року, №22 від 22.01.2020 року, №244/01-22 від 26.03.2020 року та №245/01-22 від 26.03.2020 року.

Згідно п.п. 1.1 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року за №22-1. Заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті об`єднаного управління за місцем проживання (реєстрації).

29.05.2020 року представником позивача - адвокатом подано адвокатський запит до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про надання інформації щодо зарахування окремих періодів роботи до стажу роботи позивача із наданням архівних довідок №244/01-22 від 26.03.2020 року та №245/01-22 від 26.03.2020 року.

Листом Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 04.06.2020 року №0575-11-8/520 на запит адвоката позивача від 29.05.2020 року повідомлено, що архівні довідки №244/01-22 від 26.03.2020 року та №245/01-22 від 26.03.2020 року видані Державним архівом Донецької народної республіки підлягають розгляду після подання до управління разом з відповідною заявою згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1.

Тобто представником позивача спірні довідки надані вже після звернення позивача до управління ПФУ за призначенням пенсії та порушенням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи довідки №20 від 22.01.2020 року, №21 від 22.01.2020 року, №22 від 22.01.2020 року надані позивачем до позову не надавались до управління ПФУ. Позивачем не надано доказів надання ним та отримання відповідачем відповідних довідок.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача для обчислення загального страхового стажу зарахувати довідки №20 від 22.01.2020 року, №21 від 22.01.2020 року, №22 від 22.01.2020 року, №244/01-22 від 26.03.2020 року та №245/01-22 від 26.03.2020 року.

Враховуючи, що рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26.02.2020 року про відмову в зарахуванні довідок ухвалене всупереч зазначеним вище положенням та порушує право позивача на отримання належної пенсії, суд визнає його неправомірним та скасовує.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2020 року №25305, згідно норм пенсійного законодавства з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд вважає, вищевказаний спосіб захисту достатнім, враховуючи обставини по справі.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимог позивача, заявлених в порядку статті 382 КАС України, відносно встановлення судового контролю суд зазначає, що в силу положень частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання фізичною особою - підприємцем до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімум для працездатних осіб 2102 грн. 00коп.

Відтак згідно положень частин 1, 3 статті 139 КАС України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнут зі сторін по справі на користь Державного бюджету України по 420,40 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132,159-161,164,192-194,224-228,241-247, 255,253-263,293-295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 ) до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, Донецька область, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103) про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 26.02.2020 року №29 про відмову ОСОБА_1 в зарахуванні довідок.

Зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2020 року №25305 з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, Донецька область, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103) на користь Державного бюджету України суму судового збору у розмірі 420,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 ) на користь Державного бюджету України суму судового збору у розмірі 420,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.П. Бабаш