Справа № 760/9031/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 760/9031/20 Суддя (судді) першої інстанції: Оксюта Т.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Собківа Я.М., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - адвокат Старицька Ю.Ю.,

від відповідача - Чемусь Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Командира роти №3 батальйона №3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департамента патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Чемусь Любомира Михайловича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, за апеляційними скаргами Командира роти №3 батальйона №3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департамента патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Чемусь Любомира Михайловича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

09 квітня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Командира роти №3 батальйона №3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департамента патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Чемусь Любомира Михайловича (далі - відповідач, апелянт, Командир роти №3 Чемусь Л.М. ), в якому просила визнати протиправним рішення відповідача про притягнення її до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування позову зазначає, що на перехресті вулиць Бойчука і Професора Підвисоцького вимушена була здійснити розворот у зв`язку з тим, що на ньому була аварія і всі автомобілі, які рухались з нею в попутному напрямку, на вимогу працівника патрульної поліції здійснювали розворот.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року позов задоволено.

Додатковим рішення суду від 19 червня 2020 року стягнуто на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у місті Києві Департамента патрульної поліції.

Не погоджуючись із рішенням суду та додатковим рішенням, відповідач звернувся з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги на рішення суду зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи. Наголошує на тому, що відеозаписом підтверджується факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а також те, що Верховний Суд у своїх постановах у справах №536/583/17 та №753/4366/17 зазначив, що відомості про технічний запис не можуть бути зазначені у постанові про притягнення особи до відповідальності за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, які не зафіксовані в автоматичному режимі. Акцентує увагу, що справу розглянув із дотриманням вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги на додаткове рішення відповідач зазначає, що стягнуті з відповідача витрати на правничу допомогу не є співмірними із розміром штрафа, накладеного оскаржуваною постановою та значенням справи для сторони.

У відзивах на апеляційні скарги позивач зазначає, що доводи відповідача є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а рішення місцевого суду постановлені із дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що 26 березня 2020 року 12 годині 49 хвилин позивач, рухаючись за кермом автомобіля BMW, д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Києві по вул. Бойчука, 8, перетнула подвійну суцільну лінію, не виконала вимоги дорожньої розмітки 1.3, чим відповідно до постанови відповідача від 26 березня 2020 року порушила вимоги пункта 8.5.1 Правил дорожнього руху та скоїла правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що стало підставою для притягнення її до відповідальності у вигляді штрафа.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та уважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Колегія суддів з наведеним висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктів 8 та частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон України №580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання, а також регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до пункта 8.1 названих правил, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пунктом 8.3 Правил дорожнього руху закріплено, що сигнали регулювальника мають перевагу перед сигналами світлофорів та вимогами дорожніх знаків і є обов`язковими для виконання.

Водії та пішоходи повинні виконувати додаткові вимоги регулювальника, навіть якщо вони суперечать сигналам світлофорів, вимогам дорожніх знаків і розмітки.

Як убачається з відеозаписа, наданого відповідачем, позивачем здійснено розворот на перехресті вулиць Бойчука та Професора Підвисоцького.

З відеозаписа не уявляється за можливе достовірно встановити вчинення позивачем маневра розвороту у місці, де наявна дорожня розмітка 1.3. Натомість, як убачається з того ж відео, на перехресті вулиць Бойчука та Професора Підвисоцького відсутні дорожні знаки, які б забороняли здійснення розворота або поворота ліворуч.

Зазначений маневр був обумовлений, за твердженням позивача, вимогою працівника патрульної поліції, у зв`язку з оформленням дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась на зазначеному перехресті.

Факт дорожньо-транспортної пригоди на зазначеному перехресті підтверджується відеозаписом, наданим відповідачем.

Як зазначає позивач, вона вимушено здійснила розворот у зв`язку з тим, що дорожньо-транспортна пригода не давала можливості здійснити рух по вулиці професора Підвисоцького та на вимогу працівника патрульної поліції всі автомобілі, які здійснювали рух у попутному напрямку, розверталися.

На спростування таких тверджень позивача, відповідачем не надано будь-яких доказів.

Колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно зі статтею 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Обставини справи свідчать про те, що здійснений позивачем маневр розворота транспортного засобу, яким вона керувала, був екстреним, вчиненим у стані крайньої необхідності, що виключає адміністративну відповідальність.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги на додаткове рішення місцевого суду від 19 червня 2020 року, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною 3 статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження заявлених до стягнення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, позивачем надано копії Договора №2/20 про надання правничої допомоги від 25 березня 2020 року, Додатка №1 до цього Договора, акта надання послуг №1 від 17 квітня 2020 року та оригінал квитанції від 17 квітня 2020 року.

Оцінивши рівень витрат позивача на правничу допомогу, з урахуванням того, що такі витрати понесені фактично, а також те, що їх сума була обґрунтованою, місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 гривень.

Перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу, яка підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що такий розрахунок здійснений правильно, на підставі належних та допустимих доказів та з дотриманням норм чинного законодавства України.

При вирішені питання щодо витрат на правничу допомогу суди врахували обґрунтованість та розумність визначення таких витрат у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною.

Окрім того, заява про вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та наведені вище докази були подані у межах строку та у порядку, встановленому частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності та необхідності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Доводи відповідача у скарзі, що витрати неспівмірні є суб`єктивною оцінкою відповідача та спростовується матеріалами справи, з яких убачається, що представник позивача надав фактичні (реальні) правові послуги.

Колегія суддів зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №520/2915/19.

Апеляційні скарги не спростовують правильність доводів, якими мотивовано судові рішення, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права, що регламентують спірні правовідносини, відтак не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 272, 286, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Командира роти №3 батальйона №3 Управління патрульної поліції у місті Києві Департамента патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Чемусь Любомира Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді Я.М. Собків

Л.Т. Черпіцька