Справа № 380/2660/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2660/20 пров. № А/857/8908/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про визнання протиправним та скасування наказу,

суддя у І інстанції Сидор Н.Т.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 26 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасування пункти 3 та 5 наказу Міністерства юстиції України (далі Мінюст) від 02 січня 2020 року №32/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», посилаючись на порушенням відповідачем встановленої процедури розгляду скарги, передбаченої Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі Порядок № 1128),та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV). При цьому наполягав на порушення його права на участь у процесі прийняття оскаржуваного рішення та відсутності у ньому мотивів анулювання йому доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі № 380/2660/20, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження,позов було задоволено з огляду на відсутність доказів запрошення позивача для розгляду скарги у сфері державної реєстрації та своєчасного повідомлення про час і місце засідання колегії, що позбавило ОСОБА_1 права отримати копію скарги і доданих до неї документів для можливості подання пояснень по суті скарги. Окрім того, судом враховано відсутність у оспорюваному наказі мотивів, за яких державному реєстратору анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У апеляційній скарзі Мінюст просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні ОСОБА_2 уповному обсязі.Свої вимоги обґрунтовував тим, щона офіційному сайті Мінюсту була завчасно була розміщена інформація про те, що засіданняу справі ОСОБА_1 відбудеться 12 грудня 2019 року о 17:30 год, що відповідно до приписів пункту 9 Порядку № 1128 надавало право відповідачу розглядати скаргу на дії позивача за його відсутності.

Наказ від 02 січня 2020 року № 32/5 та висновок Комісії від 12 грудня 2019 року було своєчасно розміщено на офіційному веб-сайті Мінюсту.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні посилався на норми Порядку № 1128 у редакції від 09 січня 2020 року, які набрали чинності вже після винесення Мін`юстом оспорюваного наказу від 02 січня 2019 року № 32/5.

Водночас апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено принцип обґрунтованості та пропорційності.

Оскільки рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 липня 2019 року № 47942705 було прийняте державним реєстратором ОСОБА_1 з порушенням вимог статей 10, 26 Закону№ 1952-IV, то воно підлягало скасуванню. Такі обставини позивачем у позовній заяві не заперечувалися.

Прийняття відповідних рішень за наслідками розгляду скарг на дії державних реєстраторів відноситься до дискреційних повноважень Мінюсту.

Анулювання доступу до реєстрів є контрольною функцією, яка застосовується виключно за наслідками та у випадку вчинення державними реєстраторами порушень в процесі вчинення реєстраційних дій і відповідачем при прийнятті рішеннядотримано принцип пропорційності з огляду на грубе порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав, допущене державним реєстратором ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення а рішення суду без змін.Звертає увагу апеляційного суду на те, що у порушення приписів ч. 3 статті37 Закону№ 1952-IVта пунктом 4 Порядку № 1128відповідачем було порушено строки розгляду скаргиЛьвівської міської ради.

Окрім того, уматеріалах справи відсутній доказ розміщення відповідачем на своєму сайті оголошення щодо дати та часу розгляду скарги і позивач не зобов`язаний здійснювати моніторинг сайту Мін`юсту щодо розміщення на ньому такої інформації.

Уоспорюваному наказі не зазначено мотиви, за яких державному реєстратору анульовано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що свідчить про порушення відповідачем принципів обґрунтованості та гласності прийнятого рішення.

Таким чином, на думку позивача, вказане свідчить про те, що оскаржуваний наказ прийнято відповідачем з порушенням вимог Порядку № 1128 та Закону № 1952-ІV, а отже судом першої інстанції прийнято правомірне рішення про скасування його окремих пунктів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявністьпідстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як свідчать матеріали справи та не оспорюється її учасниками, відповідно до висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі Комісія) Мінюсту від 12 грудня 2019 року за результатами розгляду скарги Львівської міської ради від 08 листопада 2019 року № 2901-вих-936, державним реєстратором ОСОБА_1 25 липня 2019 року було внесено у Державний реєстр прав запис про право власності № 32544633 за ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 54 м2 по АДРЕСА_1 на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2008 року у справі № 2-1631/2008, яке відсутнє у Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі ЄДРСР). Згідно із довідкою Яворівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року № 01-12/20/2019 вказане рішення судом не приймалося. При цьому ОСОБА_1 інформацію про наявність такого судового рішення у встановленому порядку не перевіряв, запит до суду про отримання копії рішення у зв`язку із його відсутністю у ЄДРСР не направляв, розгляд заяви про державну реєстрацію права не зупинив.

Наказом Мінюсту від 02 січня 2020 року № 32/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» було вирішено:

1. скаргу Львівської міської ради від 08 листопада 2019 року № 2901-вих-936 задовольнити повністю;

2. скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 липня 2019 року № 47942705, прийняте державним реєстратором Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 ;

3. анулювати доступ державному реєстратору ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

4. виконання пункту 2 наказу покласти на Департамент державної реєстрації та нотаріату;

5. Виконання пункту 3 наказу покласти на Державне підприємство «Національні інформаційні системи».

Підставою прийняття вказаного наказу зазначено висновок Комісіївід 12 грудня 2019 року за результатами розгляду скарги Львівської міської ради від 08 листопада 2019 року № 2901-вих-936, зареєстрованої у Мінюсті 12 листопада 2019 року за № 25730-26-19.

Позивач ОСОБА_1 вважав протиправними пункти 3 та 5 наказу Мінюсту від 02 січня 2020 року № 32/5 та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

На підставі наявних матеріалів справи та позицій її учасників, що викладені у заявах по суті справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не заперечується факт порушення ним порядку реєстрації права власності на підставі неіснуючого рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2008 року у справі № 2-1631/2008, оскільки відповідні доводи відсутні як у позовній заяві ОСОБА_1 , так і у його відзиві на апеляційну скаргу Мінюсту.

Відтак, на переконання апеляційного суду, суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до правомірності анулювання Мінюстом доступуТузяку П.Т. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що зазначено у пунктах 3 та 5 оспорюваного наказу від 02 січня 2020 року № 32/5.

Відносини, що виникають у сфері реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також забезпечення визнання та захисту державною таких прав, регламентовано приписами Закону № 1952-ІV.

Частиною 1 статті 2 Закону №1952-ІVпередбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Згідно із приписами пункту 7 частини 1статті 7 Закону №1952-IV розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України здійснює Мін`юст.

Особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішеньвстановлено положеннями статті 311 Закону № 1952-IV.

Реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником (частина 1 статті 311 Закону № 1952-IV).

Разом із тим, пунктом 1 частини 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» передбачено, що до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, до запровадження відповідної інформаційної взаємодії реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться за зверненням заявника.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно з метою встановлення набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі поданого рішення суду обов`язково використовує відомості Єдиного державного реєстру судових рішень за допомогою офіційного веб-порталу судової влади України щодо наявності такого рішення у відповідному реєстрі в електронній формі, відповідності його за документарною інформацією та реквізитами.

У разі відсутності рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень державний реєстратор прав на нерухоме майно запитує копію такого рішення суду, засвідчену в установленому порядку, від відповідного суду. Направлення запиту до суду про отримання копії рішення суду є підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Процедуру розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мінюсту визначено Порядком № 1128, який на час виникнення спірних правовідносин діяв у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 року. № 1150.

Згідно з пунктом 10 Порядку № 1128 для розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально Мін`юст чи відповідний територіальний орган запрошує скаржника, державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіальний орган Мін`юсту, рішення, дія або бездіяльність яких оскаржується, а також інших заінтересованих осіб, зазначених у скарзі у сфері державної реєстрації або встановлених відповідно до відомостей реєстрів.

Відсутність осіб, визначених абзацом першим цього пункту, під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально не є перешкодою для її розгляду.

Пунктом 11 вказаного Порядку передбачено, що Мін`юст чи відповідний територіальний орган своєчасно, але не пізніше ніж за два дні до дня розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально повідомляє особам, визначеним упункті 10цього Порядку, про час і місце засідання колегії шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін`юсту та додатково одним з таких способів:

1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі у сфері державної реєстрації, повідомлено заінтересованою особою або встановлено з інших офіційних джерел);

2) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі у сфері державної реєстрації, доданих до неї документах, повідомлено заінтересованою особою або встановлено з інших офіційних джерел).

Згідно із пунктом 12 Порядку № 1128 копії скарги у сфері державної реєстрації та доданих до неї документів надаються особам, визначеним у пункті 10 цього Порядку (крім скаржника), в день розгляду Мін`юстом чи відповідним територіальним органом скарги у сфері державної реєстрації колегіально.

За відповідним клопотанням осіб, визначених в абзаці першому цього пункту, колегія відкладає розгляд скарги у сфері державної реєстрації на не більше ніж одну годину для забезпечення можливості ознайомлення таких осіб з відповідною скаргою та доданих до неї документів. Особи, визначені в абзаці першому цього пункту, мають право подавати письмові пояснення по суті скарги у сфері державної реєстрації, які обов`язково приймаються колегією до розгляду.

У разі повідомлення особами, що беруть участь у розгляді скарги у сфері державної реєстрації колегіально, про наявність судового спору між тими самими сторонами, з того самого предмета, з тих самих підстав, про які зазначено у відповідній скарзі, такі особи подають колегії засвідчену копію відповідного судового рішення.

За приписами пункту 13 цього Порядку за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:

1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;

2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.

Відповідно до пункту 14 Порядку № 1128 за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Не пізніше наступного робочого дня з дня прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) розміщуються на офіційному веб-сайті Мін`юсту чи відповідного територіального органу.

За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян», засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) разом із супровідним листом надсилаються скаржнику.

Приписами частини 6 статті 37 Закону № 1952-VI встановлено, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про:

а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги;

б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав;

в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором;

в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу;

г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України;

є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що матеріали адміністративної справи, що розглядається, не містять належних і допустимих доказів того, що Мінюстом у встановлений законом спосіб та строк ОСОБА_1 було повідомлено про розгляд 12 грудня 2019 року скарги Львівської міської ради на його дії.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

На думку апеляційного суду, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки.Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи, про які зазначено вище, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутність доказів про повідомлення позивача про розгляд скарги на його дії за таких обставин, а також відсутність зі сторони ОСОБА_1 будь-яких заперечень щодо правомірності скасування Мінюстом його рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 липня 2019 року № 47942705,не вплинуло на повноту встановлення відповідачем фактичних обставин при розгляді скарги Львівської міської ради та на законність прийнятого ним рішення за наслідками такого розгляду.

При цьому право вибору стягнення за порушення порядку державної реєстрації належить органу контролю Мінюсту та відноситься до його дискреційних повноважень.

Як убачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № Р(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 29квітня 2020 року при розгляді справи №826/15358/17, яків силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

При цьому, на думку апеляційного суду, з урахуванням характеру допущеного ОСОБА_1 порушення порядку державної реєстрації речових прав, яке межує із кримінально караними діями, та можливими наслідками такої реєстраційної дії для прав і обов`язків інших осіб, обраний відповідачем вид відповідальності у виді анулювання доступудо Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на думку апеляційного суду,слід вважати виправданим та співмірним із вчиненим позивачем порушенням.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що розпорядженням Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 12 грудня 2019 року № 42-ос «Про звільнення з посади Державного реєстратора Жирівської сільської ради ОСОБА_1 » позивача було звільнено з 02 січня 2020 року на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України із вказаної посади, що додатково свідчить про відсутність у нього права доступудо Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з огляду на припинення виконання обов`язків державного реєстратора на час звернення до суду із позовом, що розглядається.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, під час вирішення цього публічно-правового спору суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до помилкового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Тому оскаржуване судове рішення слід касувати та у задоволенні позову відмовити.

На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для відшкодування судових витрат учасниками справи.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі № 380/2660/20 та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної силиз дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар