Справа № 280/3357/20
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Справа № 280/3357/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

21.05.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), в якій позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 11.03.2020 №Ф-8817-50 на суму 9548,88 грн.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ФОП ОСОБА_1 зазначив, що він є пенсіонером та не укладав договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. 08.01.2020 він помилково подав до ГУ ДПС у Запорізькій області Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік. Однак, подання особою «Звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску» не свідчить про добровільну участь особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. В зв`язку з чим вважає, що спірна вимога винесена необґрунтовано та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 25.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/3357/20, судове засідання призначено на 24.06.2020, без виклику (повідомлення) сторін. Запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив та документи на його обґрунтування.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 23.06.2020 за вх.№29138. У відзиві відповідач зазначив, що станом на 01.01.2020 переплата позивача зі сплати єдиного внеску склала - 1467,84 грн. Нараховано єдиний внесок за період з 01.01.2020 по термін надання висновку в сумі - 11016,72 грн. Нарахування здійснено згідно наданого звіту ФОП ОСОБА_1 №129 від 08.01.2020. ОСОБА_1 сплату єдиного внеску за період з 01.01.2020 по термін надання висновку - не здійснював, заборгованість по сплаті єдиного внеску склала - 9548,88 грн. Відповідно до чинного законодавства та на підставі вищевказаних даних Вознесенівським управлінням у м.Запоріжжі ГУ ДПС у Запорізькій області було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.03.2020 за №Ф-8817-50 на суму 9548,88 грн., яка була надіслана поштою та 18.03.2020 повернута до Вознесенівського управління у м.Запоріжжі, за закінченням терміну зберігання. Вважає, що спірна вимога була винесена законно та обґрунтовано, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

23.06.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначає, що твердження відповідача на те, що факт подання звіту має розцінюватися як свідома активна дія про намір сплатити єдиний соціальний внесок, що свідчить про добровільний характер поведінки особи, є помилковим оскільки позивачем не укладалася відповідна угода про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування згідно вимог ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що є виключною умовою для визнання позивача платником єдиного внеску за наведених обставин. З посиланням на практику Верховного Суду просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Як встановлено з матеріалів справи, станом на 31.12.2019 у позивача була переплата зі сплати єдиного внеску в сумі 1467,84 грн., що підтверджується даними індивідуальної картки платника податків.

08 січня 2020 року ФОП ОСОБА_1 до відповідача було подано Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік від 05.01.2020 (Додаток 5) реєстраційний №129 із загальною сумою нарахованого єдиного внеску 11016,72 грн. (а.с. 9-10).

15 січня 2020 року позивачем було подано до ГУ ДПС у Запорізькій області новий звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, де він зазначив нулі в графі суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік (а.с. 11-12).

23 березня 2020 року позивачем отримано від ГУ ДПС у Запорізькій області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2020 року №Ф-8817-50 станом на 29.02.2020 на суму 9548,88 грн.

Як зазначив відповідач у відзиві вимога була сформована на суму самостійно визначену позивачем у поданому звіті, за відрахуванням наявної на початок 2020 року переплати з ЄСВ.

30 березня 2020 року позивач подав скаргу на вимогу до Державної податкової служби України (а.с. 15-16).

Рішенням Державної податкової служби України від 30.04.2020 за №15085/6/99-00-08-06-01-06 оскаржену вимогу про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу без задоволення (а.с. 17-19).

Не погодившись з зазначеною вимогою позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. №2464-VI (далі - Закон №2464-VI), відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Частиною 4 статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Судом встановлено, що згідно поданого 08.01.2020 звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, позивач є фізичною особою-підприємцем, яка знаходиться на спрощеній системі оподаткування (а.с. 9-10).

Також позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 виданого 25.04.2018 (а.с. 7), а отже, звільнений від сплати єдиного внеску.

Відповідач приймаючи спірну вимогу вважає, що подаючи звіт про нарахування єдиного внеску позивач самостійно взяв на себе зобов`язання щодо сплати такого.

Проте суд вважає помилковими такі доводи відповідача з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 4 статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідач не спростовує тієї обставини, що позивач належить до осіб визначених ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI, а отже, згідно норм законодавства, може бути платником єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зареєстровано Мінюстом 07.05.2015 №508/26953 (далі Інструкція).

Відповідно до підпункту 5 п. 1 розділу ІІ Інструкції, платниками єдиного внеску є: особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Розділ V Інструкції визначає порядок участі у добровільної сплати єдиного внеску та порядок укладення договорів про добровільну участь.

Відповідно до вимог вказаного розділу особа подає заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, після перевірки викладених у заяві відомостей органами доходів і зборів у строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до Типового договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, наведеного у додатку 4 до цієї Інструкції.

Таким чином, на переконання суду, подання позивачем звіту не є згодою на участь добровільної сплати єдиного внеску, оскільки порядок участі визначений законодавством.

Таким чином, оскільки позивач, як фізична особа-підприємець, є пенсіонером за віком та отримує пенсію за віком, він звільненим від сплати єдиного внеску.

Та обставина, що позивачем подано відповідну звітність про нарахування єдиного внеску не є визначальною для прийняття вимоги про сплату недоїмки та застосування фінансових санкцій, оскільки добровільна участь у сплаті єдиного внеску, на думку суду, може бути підтверджена не шляхом подання звітності, а шляхом подання заяви (згоди) на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та укладання договору з податковим органом та сплати таких внесків.

В іншому випадку, дії податкового органу, а саме прийняття вимоги про сплату недоїмки, направлені на примусове в подальшому стягнення єдиного соціального внеску, що суперечить вищенаведеним приписам Закону №2464-VІ та є порушенням прав позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 04.12.2019 у справі №280/1856/19 та постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №806/1575/16.

Суд також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 по справі «Вєренцов проти України», в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 по справі «Корецький та інші проти України», ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».

Також, у п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява №29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, встановлено, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приписами ст.132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що, відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. (а.с. 4).

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107; ) про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу (недоїмки) від 11.03.2020 №Ф-8817-50 на суму 9548,88 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривен 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль