Справа № 260/559/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/559/20 пров. № А/857/7801/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дору Ю.Ю.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді о 08 год. 52 хв. 18 травня 2020 року, повне судове рішення складено 22 травня 2020 року, у справі №260/559/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

05.03.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації, просила: визнати протиправним та скасувати наказ Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації № 20 від 10.02.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на роботі начальника відділу призначення державних допомог Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації; стягнути з Управління соціального захисту населення мукачівської РДА на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 лютого 2020 року до дня поновлення на роботі.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу не було запропоновано всіх наявних вакантних посад. Суд першої інстанції вказав, що аналіз норм, якими встановлено обов`язок роботодавця письмово попередити працівника про майбутнє звільнення з одночасною пропозицією всіх вакантних посад, дає підстави для висновку, що пропозиція наявних вакантних посад повинна бути виконана роботодавцем також в письмовій формі та доведена до відома працівника. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем недотримано процедури звільнення позивача на підставі положень пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що про заплановане вивільнення позивач повідомлений відповідно до вимог законодавства та запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста відділу пільг. Скаржник вказує, що 10.02.2020 позивач не погодилась із переведенням, що підтверджено письмово. Скаржник зазначає, що позивач не була працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Вказує, що враховано результат щорічного оцінювання позивача та оголошену у 2019 році догану. Скаржник вказує, що запропонована позивачу посада була єдиною вакантною в Управлінні станом на 10.02.2020. Вважає, що звільнення позивача здійснено відповідно до вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні представник скаржника подану апеляційну скаргу підтримав, позивач щодо апеляційної скарги заперечила, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що з 07.02.2017 за результатами конкурсу ОСОБА_1 призначена на посаду начальника відділу державних соціальних допомог Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області, про що містяться записи у трудовій книжці НОМЕР_1 від 01.08.1994 (т.1 а.с.10).

10.12.2019 Управлінням соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області надано ОСОБА_1 для ознайомлення під підпис повідомлення про заплановане вивільнення №01.2-05/1725 від 10.12.2019, згідно з яким у зв`язку з скороченням штату, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №91, розпорядження Мукачівської районної державної адміністрації від 10.12.2019 №25 повідомлено про вивільнення посади, запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста відділу пільг (тимчасово - на період відпустки основного працівника).

Наказом начальника Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 10.02.2020 №20 звільнено ОСОБА_1 10 лютого 2020 року з посади начальника відділу державних соціальних допомог управління соціального захисту населення Мукачівської райдержадміністрації у зв`язку із скороченням штату, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, ч.1 п.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (т.1 а.с.12).

Вважаючи звільнення незаконним, а вказаний наказ неправомірним, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 6 статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 48 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 №586-XIV встановлено, що посадові особи місцевих державних адміністрацій є державними службовцями, їх основні права, обов`язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 5 Закону №889-VIII встановлено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачена у частині 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, норми якого застосовуються до спірних правовідносин субсидіарно, (далі - КЗпП України) заборона звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, за можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Припинення державної служби з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців можливе тільки у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до кваліфікації державного службовця.

При цьому, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи статтею 5-1 КЗпП України віднесено до гарантій забезпечення права громадян на працю.

Так як обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві (в установі, організації) протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому, в момент попередження про наступне вивільнення, вакантними є всі посади відповідно до нового штатного розпису, які і повинні бути запропоновані всім працівникам.

Оскільки законодавством встановлено обов`язок роботодавця письмово попередити працівника про майбутнє звільнення з одночасною пропозицією всіх вакантних посад, тому пропозиція наявних вакантних посад повинна бути виконана роботодавцем також в письмовій формі та доведена до відома працівника.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 13 листопада 2019 року (справа № 824/4/16-а), від 16 травня 2018 року (справа №807/2384/15), від 22 жовтня 2019 року (справа №819/1827/17), від 29 січня 2020 року (справа №826/16707/18).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому, в разі змін в організаційній структурі юридичної особи публічного права звільнення з публічної служби за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату самої установи не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 року №91 (зі змінами та доповненнями) встановлено граничну чисельність працівників місцевих державних адміністрацій, зокрема, у Закарпатській області гранична чисельність працівників районних держадміністрацій становить 1077, у тому числі апарату - 182. Скорочено чисельність працівників структурних підрозділів з питань соціального захисту населення місцевих держадміністрацій Закарпатської області - 88 одиниць.

Розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 22.11.2019 № 103-р «Про упорядкування структури і чисельності працівників районних державних адміністрацій» (зі змінами) скорочено працівників Управління соціального захисту населення Мукачівської РДА на 7 штатних одиниць (т.1 а.с.71-72).

Розпорядженням голови Мукачівської райдержадміністрації від 06.12.2019 № 396 зменшено штатну чисельність працівників Управління на 7 штатних одиниць, гранична чисельність працівників Управління 39 осіб (т.1 а.с.75-76).

Розпорядженням голови Мукачівської райдержадміністрації від 10.12.2019 № 400 «Про структуру управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації» затверджено структуру Управління, а саме: керівний склад: начальник управління - 1, заступник начальника управління - начальник відділу прийому громадян - 1. Структурні підрозділи: Сектор контролю за призначенням державних соціальних допомог, компенсацій, виплат: завідувач сектору - 1, головний спеціаліст - 1. Сектор управління персоналом: завідувач сектору - 1, головний спеціаліст - 1. Сектор праці та зайнятості: завідувач сектору - 1, головний спеціаліст - 1. Відділ прийому громадян: головний спеціаліст - 2, провідний спеціаліст - 1, спеціаліст - 1. Відділ прийняття рішень: начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 3, провідний спеціаліст - 2. Сектор житлових субсидій: завідувач сектору - 1, головний спеціаліст - 2. Відділ у справах сім`ї та дітей: начальник відділу - 1, провідний спеціаліст - 1, спеціаліст - 1. Відділ пільг: начальник відділу - 1, заступник начальника відділу - 1, головний спеціаліст - 3, спеціаліст - 1. Відділ персоніфікованого обліку: начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 1, спеціаліст - 1. Відділ фінансового забезпечення, звітності та обліку: начальник відділу - 1, заступник начальника відділу - 1, головний спеціаліст - 3. Управлінню доручено розробити та затвердити штатний розпис.

Таким чином, зміни в організації виробництва і праці, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників дійсно мали місце: як шляхом змін в організації виробництва і праці, так і шляхом скорочення штатної чисельності працівників, що підтверджено, також, долученою до матеріалів справи порівняльною таблицею структури Управління.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що визначена КЗпП України процедура звільнення у випадку реорганізації, яка супроводжується скороченням чисельності працівників або штату, спрямована не на те, щоб витримати строк тривалістю два місяці і після того звільнити працівника, а насамперед на те, щоб протягом цього строку вживати заходів для працевлаштування осіб в межах можливостей.

При скороченні чисельності штату звільнень не оминути, однак дії роботодавця мають засвідчити про вжиті ним заходи щодо працевлаштування осіб з урахуванням, зокрема, переважного права залишення на роботі, а також кваліфікаційних вимог до посади з врахуванням специфіки державної служби.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, при повідомленні про заплановане вивільнення ОСОБА_3 , відповідачем запропоновано посаду головного спеціаліста сектору управління персоналом (тимчасово - на період відпуски основного працівника) (т.1 а.с.145), а ОСОБА_4 - одночасно з повідомленням про заплановане вивільнення запропоновано зайняти посаду спеціаліста відділу персоніфікованого обліку (тимчасово - на період відпустки основного працівника) (т.1 а.с.146).

Згідно з повідомленням про заплановане вивільнення від 10.12.2019 №01.2-05/1725, відповідачем запропоновано позивачеві тільки одну посаду головного спеціаліста відділу пільг (тимчасово - на період відпустки основного працівника).

Кандидатура позивача на посади головного спеціаліста сектору управління персоналом (тимчасово - на період відпуски основного працівника) та спеціаліста відділу персоніфікованого обліку (тимчасово - на період відпустки основного працівника) не розглядалась, такі посади позивачу не пропонувались.

Як зазначено скаржником у апеляційній скарзі посади головного спеціаліста сектору управління персоналом (тимчасово - на період відпуски основного працівника) та спеціаліста відділу персоніфікованого обліку (тимчасово - на період відпустки основного працівника) позивачу не пропонувались, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 погодились на запропоновані їм посади 10.12.2019.

Відповідно до долученого до матеріалів справи Результату виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії «Б» або «В» за 2019 рік середній бал ОСОБА_1 2,5 (т.1 а.с.77-78).

Відповідно до Порівняльної таблиці щодо переважного права залишення на роботі стаж роботи в управлінні ОСОБА_1 становить 4 роки 4 місяці, стаж на посаді - 2 роки 9 місяців, наявні дисциплінарні стягнення, результат щорічного оцінювання - 2,5, стаж роботи в управлінні головного спеціаліста ОСОБА_3 становить 9,7 років, стаж на посаді - 7,7, відсутні дисциплінарні стягнення, результат щорічного оцінювання - 3,3, стаж роботи в управлінні спеціаліста ОСОБА_4 становить 4,1 років, стаж на посаді - 4,1, відсутні дисциплінарні стягнення, результат щорічного оцінювання - 3,6 (т.1 а.с.85-86).

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що за градацією балів щорічного оцінювання середній бал: від 0 до 2,49 - негативна оцінка, від 2,5 до 3,64 - позитивна оцінка, від 3,65 до 4 - відмінна.

Таким чином, скаржником належними та допустимими доказами не підтверджено, що інші працівники ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) мали більший стаж і досвід роботи (у ОСОБА_4 стаж роботи в Управлінні становив 4,1, у позивача - 4 роки 4 місяці), а також вищу кваліфікацію (середній бал у всіх позитивний).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що в ході судового розгляду справи відповідач не надав суду незаперечних доказів, що одночасно з попередженням про звільнення 10.12.2019 та в подальшому до закінчення двомісячного терміну попередження позивачу були запропоновані всі вакантні посади.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем при звільненні позивача згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII не дотримано приписи частин 2 та 3 статті 40 та статті 49-2 КЗпП України щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення, оскільки позивача звільнено без пропонування всіх наявних вакантних посад. В свою чергу, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо протиправності та скасування Наказу від 10.02.2020 №20 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення позивача на посаді начальника відділу державних соціальних допомог Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації з 10 лютого 2020 року.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно врахував середньоденний розмір заробітної плати позивача, зазначений у довідці від 09.04.2020 №01.2-05/492.

Щодо кількості робочих днів, які повинні бути враховані при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то судом апеляційної інстанції враховано, що 14.09.2020 судом першої інстанції зареєстровано заяву Управління щодо виправлення арифметичної помилки у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.05.2020.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення оскаржуваного наказу про звільнення позивача із служби, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №260/559/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 21.09.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України