Справа № 420/1752/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/1752/20
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, щодо не перерахунку та не виплати заробітної плати з 01.01.2020 року по 28.02.2020 року, згідно окладу Головного спеціаліста державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя (5500 гривень), визначеного Схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18 січня 2017 року (з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №16 від 15.01.2020 року) та похідних від встановленого окладу (5500 гривень) надбавок за вислугу років та інтенсивність;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеської області перерахувати та виплатити недоплачену заробітну плату за період з 01.01.2020 року по 28.02.2020 року, згідно окладу Головного спеціаліста державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя (5500 гривень), визначеного Схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18 січня 2017 року (з урахуванням змін внесених Постановою Кабінету Міністрів України №16 від 15.01.2020 року) та похідних від встановленого окладу (5500 гривень) надбавок за вислугу років та інтенсивність;

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у задоволенні заяви від 03.02.2020 року про надання частини щорічної оплачуваної відпустки з виплатою середньомісячної заробітної плати;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області згідно із ст. 57 Закону України «Про державну службу», обчислити з урахуванням перерахованої заробітної плати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він до 28.02.2020 року, обіймав посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Відділу представництва інтересів у судах та інших органах №2 юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно Схеми посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рангів державних органів у 2020 році, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18 січня 2017 року (з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №16 від 15.01.2020 року) оклад головного спеціаліста державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя складає 5500,00 гривень.

Проте, відповідач протиправно у січні-лютому 2020 року, до звільнення позивача, продовжував виплачувати позивачеві посадовий оклад у розмірі 5110,00 гривень (на рівні 2019 року). Також позивач зазначив, що несвоєчасне підвищення посадового окладу у 2020 році, мало безпосередній вплив на розрахунок похідних від встановленого окладу надбавок за вислугу років та інтенсивність.

Також позивач послався на те, що перед звільненням, йому було протиправно відмовлено у задоволенні заяви про надання частини щорічної оплачуваної відпустки з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку з невідповідністю затвердженому графіку відпусток.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Визнана протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, щодо не перерахунку та не виплати ОСОБА_1 заробітної плати з 01.01.2020 року по 28.02.2020 року, згідно окладу Головного спеціаліста державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя (5500,00 гривень), визначеного Схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18 січня 2017 року (з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №16 від 15.01.2020 року) та похідних від встановленого окладу (5500,00 гривень) надбавок за вислугу років та інтенсивність.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеської області зобов`язане перерахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату за період з 01.01.2020 року по 28.02.2020 року, згідно окладу Головного спеціаліста державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя (5500,00 гривень), визначеного Схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18 січня 2017 року (з урахуванням змін внесених Постановою Кабінету Міністрів України №16 від 15.01.2020 року) та похідних від встановленого окладу (5500,00 гривень) надбавок за вислугу років та інтенсивність.

Визнана протиправною відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 03.02.2020 року про надання частини щорічної оплачуваної відпустки з виплатою середньомісячної заробітної плати.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеської області зобов`язане згідно із ст. 57 Закону України «Про державну службу», обчислити з урахуванням перерахованої заробітної плати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

У встановленні судового контролю за виконанням рішення суду відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 2522,40 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні сорок копійок) гривень.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача зазначені у відзиві на позов.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що з 23.10.2017 року по 28.02.2020 року, ОСОБА_1 перебував на державній службі у Головному управлінні Пенсійного фонду в Одеській області на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Відділу представництва інтересів у судах та інших органах №2 юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (72;.с.12-13).

Відповідно до розрахункових листів за січень та лютий 2020 року, розмір посадового окладу, що був виплачений ОСОБА_1 , складав 5110,00 гривень (а.с.14).

03.02.2020 року, ОСОБА_1 , звернувся до начальника Головного управління в Одеській області Буряченка О.Є. із заявами про звільнення за власним бажанням (а.с.15) та про надання щорічної основної відпустки за 2020 рік тривалістю п`ять календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.16).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області «Про звільнення ОСОБА_1 » з 28.02.2020 року, позивач звільнений з посади головного спеціаліста - юрисконсульта Відділу представництва інтересів у судах та інших органах №2 юридичного управління за власним бажанням з виплатою грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 7 календарних дів за період роботи 28.05.2019 року по 28.02.2020 року (а.с.17).

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , про надання щорічної основної відпустки за 2020 рік тривалістю п`ять календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати було відмовлено - «не за графіком», за підписом начальника юридичного управління Березовської І.В. (а.с.84), оскільки згідно графіку відпусток відділу представництва інтересів в судах та інших органах №2 юридичного управління, відпустка ОСОБА_1 , була запланована на липень 2020 року (а.с.85-86).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України Одеській області №126 від 03.03.2020 рок;у «Про введення в дію штатного розпису», відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017 року «Питання оплати працівників державних органів» (зі змінами) введено у дію з 01.01.2020 року новий штатний розпис (а.с.105-116).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був зобов`язаний провести перерахунок заробітної плати позивача за січень, лютий 2020 року у зв`язку із введенням з 01.01.2020 року штатного розпису, відповідно до якого посадовий оклад позивача становив 5500 грн. Також суд першої інстанції встановив протиправність відмови у надані позивачу частинни основної щорічної відпустки з виплатою грошової допомоги.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Стаття 64 Конституції України встановлює, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Статтею 2 Кодексу Законів про працю України встановлено, що працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці тощо та інші пільги та соціальні гарантії.

Вимогами ст. 22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, не допускається.

Вимогами ст. ст. 74 -76 КЗпП України законодавцем встановлені обов`язкові щорічні (основна і додаткові) відпустки для працівників.

Статтею 79 КЗпП України встановлені порядок і умови надання щорічних відпусток. При цьому, щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Частиною 4 статті 79 КЗпП України визначено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Частиною 5 цієї ж статті 79 КЗпП України встановлено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів (ч. 6 ст. 79 КЗпП України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 року та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною п`ятою статті 97 КЗпП визначено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до статті 98 КЗпП оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, неухильно додержуватись законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно зі ст. 153 КЗпП України зобов`язує роботодавця створювати належні, безпечні і здорові умови праці.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 року (надалі Закон № 889-VIII), визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно статті 1 Закону № 889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 50 Закону № 889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

6) премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 57 Закону № 889-VIII визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст. 59 Закону № 889-VIII, щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 16 від 15 січня 2020 року) затверджена Схема посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році (а.с.37-42).

Відповідно до вищевказаної схеми розмір посадового окладу головного спеціаліста державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя складає 5500,00 гривень (а.с.40).

Згідно з приписами ч. 4 ст.10 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 року щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року.

Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (ч.10 ст. 10 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Матеріалами справи підтверджено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що наказом апелянта від 03.03.2020 року з 01.01.2020 року введений новий штатний розпис, згідно якого посадовий оклад головного спеціаліста складає 5500,00 гривень (а.с.105-116), проте як розмір посадового окладу позивача у січні лютому 2020 року становив 5110 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт звільнення позивача з державної служби з 28.02.2020 року не скасовує право апелянта на отримання заробітної плати у встановленому законом розмірі з 01.01.2020 року по день звільнення та не скасовує обов`язок апелянта провести перерахунок остаточного розрахунку при звільнення позивача.

При цьому апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції навів обґрунтування відхилення доводів пенсійного органу щодо не виплати позивачу заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу 5500 грн. Інших доводів щодо задоволення цих позовних вимог апеляційна скарга не містить.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно правомірності відмови у наданні позивачу частини щорічної основної відпустки із виплатою грошової допомоги, з огляду на те, що надання працівникові невикористаної частини основної відпустки поза графіком, затвердженим на відповідний період, є правом роботодавця, а не його обов`язком. Враховуючи подання одночасно і заяви про надання відпустки, і заяви та звільнення, апелянт не мав законодавчо встановлених підстав для відмови позивачеві у наданні частини щорічної основної відпустки за 2020 рік з посиланням на підставу «не за графіком», оскільки інакше б означало звільнення позивача у лютому 2020 року та надання йому щорічної основної відпустки «відповідно до графіку відпусток у липні 2020 року». При цьому апеляційний суд вказує, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить обґрунтування мотивів за яких суд першої інстанції відхилив доводи пенсійного органу, що наведені у запереченнях на адміністративний позов.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 2-12, 71-77, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року у справі №420/1752/20 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 23.09.2020 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.