Справа № 380/5098/20
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/5098/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Обставини справи.

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою у якій містяться вимоги:

- визнати дії відповідача - суб`єкта владних повноважень (в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області) щодо відмови 18.06.2020 року у внесенні змін до пункту наказу ГУНП у Львівській області № 772 о/с від 12.12.2019 року щодо формулювань причин звільнення позивача зі служби в поліції з 16.12.2019 року (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) - протиправними;

- зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень, в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області вчинити певні дії, зокрема змінити формулювання причин звільнення позивача ОСОБА_1 зі служби в поліції, шляхом видачі відповідачем наказу про внесення змін до пункту наказу ГУНП у Львівській області № 772 о/с від 12.12.2019 року в частині формулювань підстав для звільнення позивача зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України: "Про Національну поліцію України" (через хворобу

- за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції), та проведенням відповідачем відповідних розрахунків з позивачем при звільненні з поліції (з 16.12.2019 року) себто за зміненими підставами припинення публічної служби.

Дату звільнення позивача зі служби вважати не змінною -16.12.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при проходженні служби в поліції звернувся 09.12.2019 року з письмовим рапортом на ім`я керівництва ГУНП у Львівській області з проханням звільнити його зі служби в поліції з 16.12.2019 року "За власним бажанням", (прямо по тексту: "У зв`язку з неможливістю подальшого проходження служби в поліції через погіршення стану здоров`я, перебування на "Д" обліку, перебування на лікуванні в умовах стаціонару...). Вказує, що одночасно до рапорту ним долучено завірені копії медичних документів (щодо стану його здоров`я), а також відомості про його тимчасову непрацездатність. Тобто на час написання рапорту вже існували підстави для звільнення позивача за іншим формулюванням (через хворобу), проте для підтвердження вказаної підстави для звільнення позивачеві необхідно було (за процедурою) отримати скерування та пройти відповідну військово-лікарську комісію. Того ж дня, 09.12.2019 позивач письмово (рапортом) просив керівника ГУНП у Львівській області надати йому скерування на проходження ВЛК у ДУ "ТМО МВС України по Львівській області". Позивач зазначає, що 12.12.2019 наказом відповідача № 772 о/с від 12.12.2019 його звільнено зі служби в поліції з 16.12.2019 "за власним бажанням", про що внесено запис про це до Трудової книжки, (без зазначення формулювання підстав звільнення). Вказує, що 27.12.2019 йому керівником підрозділу поліції, у якому він проходив службу (у зв`язку з підготовкою матеріалів для проходження ВЛК) видано службову характеристику, у якій серед іншого зазначено про те, що упродовж 2019 року позивач (загалом) перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні протягом 40 днів. Проте упродовж грудня 2019 року - травня 2020 року представниками ГУНП у Львівській області з тих чи інших причин скерування позивачеві для проходження ним ВЛК не видавалось, відповіді на рапорт позивача від 09.12.2019 так і не отримано. 24.03.2020 ДУ "ТМО МВС України по Львівській області" сповістило адвоката про те, що скерування на ім`я ОСОБА_1 , (для проходження ВЛК), починаючи з грудня 2019 року по березень 2020 року на їх адресу не надходило. Позивач за таких обставин вважає, що є очевидна протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у свідомому, умисному затягуванні процесу видачі позивачеві скерування для проходження ВЛК. Позивач повідомляє, що у подальшому 12.05.2020 після відновлення роботи ДУ "ТМО МВС України по Львівській області" вкотре звертався до відповідача з проханням видати вже нарочно скерування на проходження ВЛК, оскільки таке, як це вбачається з листа-відповіді від 24.03.2020 на адресу ДУ "ТМО МВС України по Львівській області" не надходило. Позивач вказує, що 20.05.2020 постановою ВЛК ДУ "ТМО МВС України по Львівській області" № 19 у позивача (на час звільнення зі служби в поліції 16.12.2019 року) встановлено діагноз і захворювання: ТАК, пов`язане з проходженням служби. Непридатний до служби в поліції. Постанова винесена на підставі медичних документів на час звільнення позивача зі служби 16.12.2019. 29.05.2020 рішенням МСЕК позивачеві встановлено тимчасову втрату працездатності, встановлено третю групу інвалідності. Позивач стверджує, що таким чином, на підставі наявних матеріалів встановлено, що він на час звільнення 16.12.2020 зі служби в поліції вже мав захворювання, яке перебуває в причино-наслідковому зв`язку із проходженням служби. Вказує, що звернувся до відповідача з заявою про зміну формулювання підстав звільнення, однак 20.06.2020, на адресу представника позивача надійшов лист - відповідь відповідача від 18.06.2020 про те, що підстави для внесення змін до пункту наказу ГУНП у Львівській області № 772 о/с від 12.12.2019 в частині мотивів звільнення позивача зі служби в поліції - відсутні. Такі дій відповідача та відмову змінити формулювання підстав звільнення позивач вважає протиправними, просить задовольнити позов.

Ухвалою від 03.07.2020 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 10.07.2020 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від відповідача 05.08.2020 надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позову заперечує повністю. Зазначає, що на момент звільнення позивач перебував на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Личаківського відділу поліції ГУНП у Львівській області. Позивачем засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з поштового відділення 79007 Укрпошти, яке знаходиться за адресою: вул. Гребінки, 6 у м. Львові, з підтвердженням смс-повідомлення, скеровано на адресу ГУНП у Львівській області власноручно складений та написаний рапорт, датований 09.12.2019, згідно якого останній вказує, що у зв`язку із неможливістю подальшого проходження служби в поліції через погіршення стану здоров`я та переїзду в іншу місцевість (Волинська область), просить звільнити його з поліції за власним бажанням, з ініціативи працівника, датою звільнення вважати не пізніше 16.12.2019. У вказаному рапорті позивач власноручно зазначив, що проведення службового розслідування за матеріалами якого не видано жодного дисциплінарного наказу не є підставою для відмови для звільнення за власним бажанням, питання звільнення зі служби просить розглядати без його участі. Також в додатках зазначає: завірену копію посвідчення УБД, виписку №5151 від 31.10.2019, виписку №1427 від 18.10.2018, виписку №261 від 25.02.2019. Згідно відмітки штемпелю, вказаний рапорт з додатками зареєстрований в ГУНП у Львівській області 10.12.2019 за №Рп-2436, в управлінні кадрового забезпечення 11.12.2019 за №РП-5730. Також, начальником Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Р. Макогоном 12.12.2019 за №11988/39-19 на ім`я начальника ГУНП у Львівській області В. Віконського скеровано Подання про звільнення з лав Національної поліції України оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Личаківського відділу поліції ГУНП у Львівській області за п. 1 ч.7 ст. 77 (за власним бажанням) ЗУ "Про Національну поліцію". Відповідач зазначає, що враховуючи таке волевиявлення та ініціативу працівника, ОСОБА_1 , роботодавцем, в даному випадку керівником ГУНП у Львівській області наказом від 12.12.2019 №772 о/с "Про особовий склад" звільнено капітана поліції ОСОБА_1 з 16.12.2019 з проведенням усіх необхідних відрахувань, компенсацій та виплат. Згідно Розписки від 16.12.2019 (дата звільнення), ОСОБА_1 власноручно ствердженим підписом та проставленою датою, підтвердив, що на момент звільнення у відпустці та на лікуванні не перебуває, Витяг з наказу про звільнення з ГУНП у Львівській області, трудову книжку та військовий квиток (посвідчення про приписку до призовної дільниці) отримав, зобов`язується стати на військовий облік, претензій до працівників кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області щодо його звільнення не має. Також при звільненні ознайомлений із вимогами ст. 45 ЗУ "Про запобігання корупції". Як вбачається із запису №10 розділу "Відомості про роботу" трудової книжки ОСОБА_1 , 16.12.2019 начальником УКЗ ГУНП у Львівській області Володимиром Ждановим у графу "Відомості про прийом на роботу, переведення на іншу роботу і звільнення (із зазначенням причин і посиланням на статтю пункту закону)" внесено запис про звільнення зі служби з Національної поліції України за п.7 ч. 1 ст. 77 ЗУ "Про Національну поліцію" /за власним бажанням/, у графі "На підставі чого внесено запис (документ, його дата і номер)" внесено запис Наказ ГУНП від 12.12.2019 №772 о/с. Відповідач стверджує, що вказане повністю спростовує зазначене в позовній заяві на ст.2 у абз.6 про те, що відповідачем не вчинено Запис у трудовій книжці "без зазначення формулювання підстав звільнення". Вказує, що такої графи, розділу чи вимоги про внесення такого запису як "формулювання підстав звільнення" у трудовій книжці відсутні. Звільняючи позивача зі служби, відповідачем дотримано процедуру та механізм такого звільнення, а саме: розглянуто рапорт, визначено підставу, видано наказ про звільнення, вчинено запис до трудової книжки, вручено позивачу наказ, трудову книжку та військовий квиток, проведено відповідні розрахункові виплати, а також повідомлено позивача про необхідність встати на військовий облік та вчинити відповідні дії, передбачені вимогами ЗУ "Про запобігання корупції". Відповідач зазначає, що підтвердженням правомірності видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 за вказаною ним у рапорті підставою (за власним бажанням) згідно вимог ЗУ "Про Національну поліцію" та вимог трудового законодавства, є факт не оскарження позивачем зазначеного наказу, розпискою від 16.12.2019. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці (з 17.08.2020 по 20.09.2020), судом розгляд справи розпочато 21.09.2020.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

Позивач з 07.11.2015 проходив службу в Національній поліції, на час звільнення перебував на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Личаківського відділу поліції ГУНП у Львівській області.

Позивачем скеровано засобами поштового зв`язку рекомендованим листом на адресу ГУНП у Львівській області власноручно написаний рапорт, датований 09.12.2019, згідно якого позивач вказує, що у зв`язку із неможливістю подальшого проходження служби в поліції через погіршення стану здоров`я та переїзду в іншу місцевість (Волинська область), просить звільнити його з поліції за власним бажанням, з ініціативи працівника, датою звільнення вважати не пізніше 16.12.2019. У вказаному рапорті позивач також зазначив, що проведення службового розслідування за матеріалами якого не видано жодного дисциплінарного наказу не є підставою для відмови для звільнення за власним бажанням, питання звільнення зі служби просить розглядати без його участі. Також в додатках зазначив: завірену копію посвідчення УБД, виписку №5151 від 31.10.2019, виписку №1427 від 18.10.2018, виписку №261 від 25.02.2019.

Позивачем також скеровано відповідачеві рапорт від 09.12.2019 у якому позивач просить через погіршення стану здоров`я, що підтверджується відповідними медичними документами, надати йому скерування для проходження ВЛК у ДУ "ТМО МВС по Львівській області.

Наказом №772 о/с від 12.12.2019 позивача з 16.12.2019 звільнено зі служби в поліції за підпунктом 7 частини 1 статті 77 ЗУ "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

18.12.2019 позивачем подано відповідачеві заяву у якій позивач у зв`язку з погіршенням стану здоров`я після звільнення з лав національної поліції у Львівській області просив надати йому скерування для проходження військово-лікарської комісії.

Відповідно до розписки від 16.01.2020 позивач 16.01.2020 отримав у відповідача скерування на проходження ВЛК.

16.03.2020 позивачем подано заяву про надання скерування для проходження ВЛК, мотивоване тим, що попереднє скерування керівництвом ДУ "ТМО МВС по Львівській області залишено без розгляду та без оформлення медичної карточки.

Постановою №19 від 20.05.2020 (на час звільнення зі служби) медичної (військово-лікарської комісії) ДУ "ТМО МВС України по Львівській області позивача визнано непридатним до служби в поліції та зазначено, що постанова винесена на підставі медичних документів на час звільнення зі служби 16.12.2019.

11.06.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою з проханням внести зміни до пункту наказу №772 о/с від 12.12.2019 про його звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням) на пункт 2.ч.1 ст. 77 за станом здоров`я (через хворобу).

18.06.2020 відповідач повідомив представника позивача про відсутність підстав для внесення змін до наказу в частині звільнення позивача.

Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституцій України).

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII

Проходження служби в поліції регулюється відповідно до ст. 60 Закону України "Про Національну поліцію" цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, визначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Також, аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, номер провадження К/9901/1664/18.

Оскільки Законом України "Про Національну поліцію" не врегульовано питання зміни формулювань підстав звільнення, застосуванню підлягають норми КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено звільнення позивача Наказом №772 о/с від 12.12.2019 зі служби в поліції за підпунктом 7 частини 1 статті 77 ЗУ "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) згідно з поданим ним особисто рапортом, у якому позивач вказує, що у зв`язку із неможливістю подальшого проходження служби в поліції через погіршення стану здоров`я та переїзду в іншу місцевість (Волинська область), просить звільнити його з поліції за власним бажанням, з ініціативи працівника, датою звільнення вважати не пізніше 16.12.2019.

На час подання вказаного рапорту позивач через хворобу рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції не визнавався.

Відтак відповідач на час прийняття Наказу №772 о/с від 12.12.2019 не мав підстав для звільнення позивача за станом здоров`я.

Судом встановлено, що Постановою 19 від 20.05.2020 (на час звільнення зі служби) медичної (військово-лікарської комісії) ДУ "ТМО МВС України по Львівській області позивача визнано непридатним до служби в поліції та зазначено, що постанова винесена на підставі медичних документів на час звільнення зі служби 16.12.2019.

З урахуванням того, що на час звільнення зі служби 16.12.2019 позивач був непридатним до служби в поліції, він міг би підлягати звільненню відповідно до п. 2 ч.2 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" через хворобу, однак рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції прийнято лише 20.05.2020.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Оскільки позивача рішенням медичної комісії через хворобу визнано непридатним до служби в поліції на час звільнення зі служби 16.12.2019, а формулювання такої причини звільнення має для позивача більш сприятливі наслідки, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови 18.06.2020 у внесенні змін до пункту наказу ГУНП у Львівській області № 772 о/с від 12.12.2019 щодо формулювань причин звільнення позивача зі служби в поліції з 16.12.2019 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції). Відтак для належного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача формулювання причин звільнення змінити у наказі № 772 о/с від 12.12.2019 в частині формулювань підстав для звільнення позивача зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України: "Про Національну поліцію України" (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) з проведенням відповідних розрахунків при звільненні з поліції через хворобу з 16.12.2019.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо відмови 18.06.2020 у внесенні змін до пункту наказу ГУНП у Львівській області № 772 о/с від 12.12.2019 щодо формулювань причин звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з 16.12.2019 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області (79007, м. Львів, пл.. Григоренка 3, ) внести зміни у наказ № 772 о/с від 12.12.2019 щодо формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з пункту 7 частини 1 ст. 77 (за власним бажанням) на п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України: "Про Національну поліцію України" (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) з проведенням відповідних розрахунків при звільненні з поліції через хворобу з 16.12.2019.

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, м. Львів, пл.. Григоренка 3, ) за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень, 80 копійок).

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 24.09.2020.

Суддя Коморний О.І.