Справа № 280/126/20
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
09 вересня 2020 року о/об 12 год. 44 хв.Справа № 280/126/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., за участю секретаря судового засідання Малої Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ : НОМЕР_3 )

про визнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити певні дії

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Павліха С.М.

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (відповідач), в якому позивач просить суд

- визнання незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_2 від 09 грудня 2019 року за №279, в частині дати виключення позивача із списків особового складу частими та усіх видів забезпечення, а саме з 09 грудня 2019 року без забезпеченим позивача грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, та в цій частині скасувати його;

- визнання незаконним та протиправним дії військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з позивачем повного розрахунку в день виключення його із списків особового складу військової частини, відповідно до наказу № 279 від 09 грудня 2019 року, тобто не забезпечення позивача грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням;

- визнання незаконним та протиправним дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 діб невикористаної додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2017-2019 рік, в розмірі 15 840,30 грн., виходячи з середньо денного грошового забезпечення станом па день звільнення з військової служби, 377,15 грн.;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 10 691,10 грн.;

- визнати незаконними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питані» за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виключити позивача із списків особового складу в день проведення зі мною усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 рік, в розмірі 15 840,30 грн., виходячи з середньо денного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 377,15 грн.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 10 691, 10 грн;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час затримки розрахунку при виключення із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 09 грудня 2019 року до дня проведення позивачем повного розрахунку, і забезпечення, грошовим речовим та продовольчим забезпеченням, відповідно до статті 242 Положення про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Ухвалою суду від 13 січня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначено на 10 лютого 2020 року.

10 лютого 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 25 лютого 2020 року.

Так, ухвалою суду від 25 лютого 2020 року строк проведення підготовчого засідання продовжено на 30 днів, а наступне підготовче засідання призначено на 24 березня 2020 року.

24 березня 2020 року підготовче засідання відкладено до 04 травня 2020 року.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року підготовче засідання відкладено до 10 червня 2020 року.

10 червня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено на 04 серпня 2020 року.

Так протокольною ухвалою суду від 04 серпня 2020 року підготовче провадження відкладено до 19 серпня 2020 року.

19 серпня 2020 року протокольною ухвалою суду за згодами учасників справи підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 19 серпня 2020 року. Разом з тим, при розгляді справи по суті судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 09 вересня 2020 року.

Відповідно до статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) 09 вересня 2020 року сторонам проголошено вступну та резолютивну частину рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Позовна заява обґрунтована тим, що 09 грудня 2019 року, на підставі наказу №279 від 09 грудня 2019 року, старшого солдата ОСОБА_1 , номера обслуги зенітного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України виключено із списків особового складу і з у сіх видів забезпечення, згідно наказу за №48 о/с від 25 листопада 2019 року про звільнення у запас, відповідно підпункту «а» пункт 2 частини 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку дії контракту). Однак, як під час звільнення так і до вирішення питання про звільнення, командування військової частини НОМЕР_2 (надалі відповідач), допустили численні порушення законних прав і свобод, а саме: під час звільнення і виключення із списків особового складу 09 грудня 2019 року та всіх виді забезпечення, на підставі наказу військової частини НОМЕР_2 НГУ за №279 від 09 грудня 2019 року, відповідачем порушено вимог статті 242 Положення про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, так як у день виключення із списків, позивач не був повністю забезпечений грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, тобто не був проведений повний розрахунок, як передбачено зазначеним нормативно правовим актом, оскільки військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Також у зазначеному наказі про виключення із списків особового складу відповідач не вказав про нарахування і виплату позивачу компенсацію за не використану додаткову відпустку, як учаснику бойових, за 2017 - 2019 роки, а саме за 42 доби. Вказує, що командування військової частини НОМЕР_2 у день виключення із списків особового складу, маючи на руках рапорт позивача про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, не лише не нарахували і не виплатили зазначену компенсації, відповідно до вимог статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовців», а і навіть у наказі №279 від 09 грудня 2019 року не вказали окремим пунктом, умисно позбавивши законного права на зазначену компенсацію. Також вказує, що в день виключення із списку особового складу, позивач не отримав грошове забезпечення, яке мав би отримати у день виключення із списку особового складу. Також зазначає, що командування військової частини НОМЕР_2 маючи рапорт позивача, який від нього отримали ще на початку вересня 2019 року, про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових проблем, у зв`язку з значними витратами під час проходження стаціонарного лікування, день виключення із списків не нарахували і не виплатили зазначену допомогу, згідно статті 5 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року, та XX розділу наказу МВСУ № 200 від 15 березня 2018 року, та не пояснивши причину не виплати цієї допомоги.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві (вх.№5872 від 06 лютого 2020 року), відповідно до якого зазначає, що 19 вересня 2019 року реалізуючи своє право щодо подальшого проходження військової служби позивачем був поданий рапорт про звільнення за підпунктом «а» частиною пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Даний рапорт та вчиненні позивачем дії (підписання обхідного листа, отримання документів на звільнення, не висловлювання заперечень щодо факту звільнення), відповідач вважає достатнім підтвердженням згоди на звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків. Таким чином, відповідач вважає, що немає правових підстав для скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 09 грудня 2019 року №279 по стройовій частині та задоволення цих позивних вимог. Також зазначає, що всі обов`язкові грошові розрахунки з позивачем виконані в повному обсязі відповідно до вимог чинного законодавства. Заборгованість щодо виплати грошового забезпечення відсутня. Позивачем не надано будь яких доказів порушення його права продовольчого забезпечення. Вимога є безпідставною, оскільки не визначена нормами матеріального права, належним чином не доведена, тому не підлягає задоволенню. Також військова частина не визнає вимогу позивача на отримання компенсації за неотримане речове майно, оскільки позивач мав можливість під час проходження служби, безперешкодно отримати речове майно в натуральному вигляді, але з не встановлених підстав своє права не реалізував. Також представник відповідача зазначає, що позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки частиною 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки. Викладене, у свою чергу, свідчить про те, що зупинення на певний період надання інших видів відпусток виключає можливість військовослужбовця одержати і компенсацію за ці відпустки. Таким чином, позивач немає права на нарахування та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Також зазначає, що з позивачем розрахунок за належні йому виплати у вигляді грошового забезпечення був проведений повністю, а невиплата протягом 2019 року матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань в розмірі визначений комісією обумовлено розміром отриманого фінансування, тому відповідач вважає, що вимога про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення є безпідставною.

В судовому засіданні представник Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши доводи позовної заяви, відзиву відповідача, перевіривши матеріали справи, судом встановлено наступне.

09 грудня 2019 року, на підставі наказу №279 від 09 грудня 2019 року, старшого солдата ОСОБА_1 , номера обслуги зенітного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України було виключено із списків особового складу і з усіх видів забезпечення, згідно наказу за №48 о/с від 25 листопада 2019 року про звільнення у запас.

Позивач вважає, що як під час звільнення так і до вирішення питання про звільнення, командування військової частини НОМЕР_2 допустили численні порушення його законних прав і свобод, через що позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до наступних висновків.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та протиправним дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 діб невикористаної додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2017-2019 рік, в розмірі 15 840,30 грн., виходячи з середньо денного грошового забезпечення станом па день звільнення з військової служби, 377,15 грн. та зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 рік, в розмірі 15 840,30 грн., виходячи з середньо денного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 377,15 грн, то суд зазначає про таке.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до пунктом 12 статті 12 Закону №2232-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 5 листопада 1996 року №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІу рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно пункту 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Разом з цим визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та у Законі України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII.

Так, згідно статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

При цьому, стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу викладеного вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Тобто, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток(відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантіїїх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18.

З огляду на викладене, суд вважає, що для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за 42 (сорок дві) доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Вказаний спосіб судового захисту узгоджується з наведеною вище правовою позицією Верховного Суду.

Водночас, суд зауважує, що розрахунок вказаної компенсації віднесено до дискреційних повноважень відповідача, оскільки ця компенсація повинна була бути нарахована і виплачена безпосередньо при звільненні ОСОБА_1 зі служби.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 10 691,10 грн. та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 10 691, 10 грн., то суд зазначає про наступне.

Частиною 3 статті 24 Закону №2232-XII встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з статтею 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9-1 цього Закону встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16. Березня 2016 року №178 (далі Порядок № 178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 установлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації .

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку №178).

До матеріалів справи позивачем надано довідку № 14 про вартість речового майна, що належить до видачі старшому солдату ОСОБА_1 , на загальну суму 10 691,10 грн.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 (далі Інструкція №232), установлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З огляду на наведені приписи діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, військовослужбовці мають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке зберігається і після звільнення їх з військової служби.

Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2019 року у справі №803/774/17 та від 23 серпня 2019 року у справі №2040/7697/18.

Таким чином, суд вважає, що для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 10 691,10 грн. та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 10 691, 10 грн.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питані» за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року, то суд зазначає про таке.

Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260 (далі Інструкція №260).

Пунктом 1 розділу ХХІV Інструкції № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 7 цього Розділу розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами.

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства оборони України "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік" №30 від 25 січня 2019 року наказано Першому заступнику Міністра оборони України, заступникам Міністра оборони України, заступнику Міністра оборони України з питань європейської інтеграції, державному секретарю Міністерства оборони України, начальнику Генерального штабу - Головнокомандувачу Збройних Сил України, Голові Державної спеціальної служби транспорту, командувачу об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, командувачам видів Збройних Сил України, командувачу Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, командувачу Сил спеціальних операцій України, командувачу Сил логістики Збройних Сил України, керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, начальнику Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, начальнику Озброєння Збройних Сил України, начальнику Тилу Збройних Сил України, начальнику Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, командирам (начальникам) з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів та установ (в межах повноважень), зокрема утримувати чисельність військовослужбовців, працівників і здійснювати фактичні видатки на грошове забезпечення, заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисі на ці цілі.

Пунктом 5 Наказу №30 передбачено, що витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2019 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністра оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат: розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, інших заходах в умовах особливого періоду; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові додаткові види грошового забезпечення, індексація грошового забезпечення.

За приписами пункту 7 Наказу №30 одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород). Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач 25 липня 2019 року звернувся до командира військової частини із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Копія наявного в матеріалах справи рапорту містить резолюцію «Встановлено порядком».

Таким чином, з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачем здійснені усі необхідні дії, а саме подано рапорт від 25 липня 2019 року.

Наданий до матеріалів справи представником відповідача витяг з протоколу № 12 від 19 грудня 2019 року засідання Комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги за 2019 рік особовому складу військової частини НОМЕР_2 свідчить про наявність коштів по КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» станом на 19 грудня 2019 року в розмірі 155417,22 грн. Але, комісією рапорт позивача не розглянуто на день звільнення, а знятий з обліку у зв`язку з виключенням позивача зі списків особового складу частини.

Суд зазначає, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців та входить до його складу, а отже реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням гарантованих виплат, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

P огляду на викладене, суд вважає, що для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питані за 2019 рік, в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року.

Щодо позовних вимог позивача про визнання незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_2 від 09 грудня 2019 року за №279, в частині дати виключення позивача із списків особового складу частими та усіх видів забезпечення, а саме з 09 грудня 2019 року без забезпеченим позивача грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, та в цій частині скасувати його та визнання незаконним та протиправним дії військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з позивачем повного розрахунку в день виключення його із списків особового складу військової частини, відповідно до наказу № 279 від 09 грудня 2019 року, тобто не забезпечення позивача грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виключити позивача із списків особового складу в день проведення зі мною усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим) суд зазначає про наступне.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Аналіз наведеної вище правової норми дозволяє дійти висновку, що виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе лише за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише за згодою такого військовослужбовця.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі №814/1113/16.

Оскільки в справі, що розглядається встановлено порушення відповідачем вимог діючого законодавства в частині не проведення повного розрахунку з позивачем в день його звільнення, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 вимоги в зазначеній частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Водночас суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військову частину НОМЕР_2 виключити позивача із списків особового складу в день проведення з ним усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим), оскільки такі вимоги є передчасними, а повноваження щодо виключення позивача зі списків особового складу військової частини є дискреційними повноваженнями відповідача.

Щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку.

Оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, суд вважає, що у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника визначений Кодексом законів про працю України(далі -КЗпП).

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, за висновком Верховного Суду України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У відповідності до довідки Військової частини НОМЕР_2 від 16 червня 2020 року грошове забезпечення у жовтні 2019 року та листопаді 2019 року склало по 11314,50 грн.: 2730,00 грн. - посадовий оклад + 600,00 грн. - оклад за звання + 25% (832,50 грн.) - надбавка за вислугу років + 3330,00 надбавка за особливості проходження служби 80% + 140% (3822,00) премія).

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 632,40 грн. ((11314,50 грн. + 11314,50 грн.)/ 43 робочих дні = 526,25).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку належить присудити позивачу, складає 98 408,75 грн. (526,25 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х на 187 (кількість днів затримки) = 98 408,75 грн.).

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на зазначене, суд вважає, що порушене право ОСОБА_1 підлягає поновленню шляхом вказаним у мотивувальній частині рішення.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу приписів Закону України "Про судовий збір", питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ : НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за 42 (сорок дві) доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у розмірі 10 691 грн. 10 коп. (десять тисяч шістсот дев`яносто одна гривня десять копійок).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у розмірі 10691 грн. 10 коп. (десять тисяч шістсот дев`яносто одна гривня десять копійок).

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення повного розрахунку з ОСОБА_1 в день його виключення зі списків особового складу військової частини відповідно до наказу №279 від 09 грудня 2019 року.

Визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_2 від 09 грудня 2019 року № 279 в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 98 408 грн. 75 коп. (дев`яносто вісім тисяч чотириста вісім гривень сімдесят п`ять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуваннями доповнень пункту 3 розділу VІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.
Рішення виготовлено та підписано 23 вересня 2020 року.

Суддя Д.В. Татаринов