Справа № 320/5559/20
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви

22 вересня 2020 року м. Київ 320/5559/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Калитянської селищної ради Київської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

до суду звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Виконавчого комітету Калитянської селищної ради Київської області (07420, Київська область, смт. Калита, провулок Ювілейний 4), в якому просить суд:

визнати протиправними дії окремих посадових осіб виконавчого комітету Калитянської селищної ради про припинення нарахування та виплату доплати за вислугу років завідувачу центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калитянської селищної ради ОСОБА_1 без врахування стажу роботи службовцем в органах місцевого самоврядування з 01.08.1992 по 31.03.2016;

зобов`язати голову Калитянської селищної ради винести рішення про включення до стажу роботи в органах місцевого самоврядування період роботи ОСОБА_1 службовцем в Калитянській селищній раді з 01.08.1992 по 31.03.2016, провести перерахунок доплати за вислугу років з квітня 2016 року по даний час та виплатити визначену доплату.

У зв`язку з невідповідністю поданої позовної заяви вимогам процесуального законодавства, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою суду від 06.07.2020 позовну заяву залишено без руху із наданням позивачеві строку для усунення її недоліків.

У вказаній ухвалі судом зазначені недоліки позовної заяви та запропоновані способи їх усунення шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням обставин та доказів на їх підтвердження, що об`єктивно перешкоджали позивачу звернутись до суду у визначений законом строк; уточненої позовної заяви (у кількості примірників, відповідно до кількості учасників справи та один для суду), яка відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу, зокрема, із приведенням суб`єктного складу учасників процесу у відповідність до прохальної частини позовної заяви.

18 вересня 2020 року через канцелярію суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, зі змісту якою судом встановлено, що позивач привела суб`єктивний склад учасників процесу у відповідність до прохальної частини позову.

Проте, як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви так і доданих документів до неї, позивачем не надано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Водночас в уточненій позовній заяві позивач зазначає, що "у лютому - червні 2020 року незалежними юристами були вивчені питання і було підготовлено первинний адміністративний позов до суду з якого позивач зрозуміла, що зі сторони відповідача допущено порушення прав позивача на виплату надбавки за вислугою років службовця з урахуванням роботи службовцем в органах місцевого самоврядування з 01.08.1992 по 31.03.2016".

Разом з цим, жодних пояснень та доказів, що перешкоджали позивачу звернутися до юристів починаючи з 2016 року по дату звернення до суду матеріали справи не містять, як не містять жодних пояснень чому саме після спливу 4 років позивач вирішила звернутись за консультацією до незалежних юристів.

Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема від 08.08.2019 справа №127/13736/16-а, адміністративне провадження №К/9901/42788/18 зазначив, що "незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами."

Суд зауважує, що вирішення питання про поновлення строку звернення до суду суд здійснює виключно з ініціативи та у межах наведених доводів заінтересованої особи.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку.

Слід зазначити, що встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Так, в одному із своїх рішень ЄСПЛ встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (справа "Пономарьов проти України", п. п. 41-42).

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Суд зазначає, що початок перебігу строку у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку.

Однак, як із змісту позовної заяви так і зі змісту уточненої позовної заяви, що подана на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, судом не встановлено підстав поважності пропуску строку звернення до суду, оскільки такі взагалі не наведені позивачем, а твердження про те, що у лютому-червні 2020 року позивач звернулась до незалежних юристів за правовою допомогою не підкріплене жодними доказами як і не наведено мотивів чому позивач не зверталась за такою допомогою протягом 4 років, що передували даті звернення до суду.

Частиною 2 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом, зокрема, з ініціативи суду.

З урахуванням викладеного, суд, з метою забезпечення повного, об`єктивного та неупередженого підходу у вирішенні питання щодо можливості розгляду адміністративного позову судом, вважає за доцільне, згідно з частиною 2 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, продовжити позивачеві на п`ять днів строк для усунення недоліків поданої заяви шляхом подання до суду:

- пояснень та доказів на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали особисто позивачеві звернутись до суду, починаючи з червня 2016 року по липень 2020 року за захистом своїх прав.

Також суд зауважує, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням у доступі до правосуддя. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, сформульовану, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31) зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи "Креуз проти Польщі", що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти ("Kreuz v. Poland" № 28249/95).

Отже, встановлюючи конкретні вимоги до змісту та форми позовної заяви, а також до документів, які мають бути до неї додані, Кодекс адміністративного судочинства України при цьому покладає на суд обов`язок перевірити виконання позивачем цих вимог та прийнятності позовної заяви на стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі, оскільки законодавством чітко встановлено наслідки невиконання таких вимог, а саме постановлення судом ухвали про залишання позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 121, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Продовжити ОСОБА_1 на п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали строк для усунення недоліків позовної заяви.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Панченко Н.Д.