Справа № 200/3289/20-а
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 р. Справа№200/3289/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Голошивця І.О., при секретарі судового засідання - Оганянц О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, нарахування та виплату вихідної допомоги, та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, нарахування та виплату вихідної допомоги, та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги. Позов мотивований тим, що з 22.08.2018 позивач працював в Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області на посаді спеціаліста відділу фінансового та матеріально-технічного забезпечення. 26.12.2019 позивача було звільнено із займаної посади. З отриманих відомостей про складові заробітної плати при звільненні, позивачу стало відомо про порушення його права в частині виплати вихідної допомоги, оскільки остання не виплачувалась, чим були обмежені її Конституційні права. Оскільки вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом та основним завданням якої є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи, не нарахування та невиплата Головним управлінням вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку, порушує право позивача на матеріальне забезпечення в період пошуку нової роботи.

Представник відповідача 1 надав до суду відзив, в якому зазначив, що Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, з яким у позивача були трудові відносини, фактично перебуває у стані припинення, але не ліквідоване. Вимоги про стягнення грошових коштів можуть заявлятись лише до тієї юридичної особи, з якою позивач перебував у трудових відносинах. ОСОБА_1 ніколи не працювала у Східному міжрегіональному управлінні юстиції Міністерства юстиції (м. Харків). Вимоги щодо солідарної виплати коштів, заявлені позивачем виходячи з невірного тлумачення терміну «солідарна відповідальність». Також зазначив, що у разі припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу, при звільненні вихідна допомога не виплачується, оскільки це не передбачено Законом. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 надав до суду відзив, в якому зазначив, що в даній справі підставою для звільнення позивача з займаної посади є ліквідація Головного управління, а сам державний службовець звільнений згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу". Отже, вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення лише з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону. У разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу, а саме п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону, не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. Відповідач діяв в межах чинного законодавства та не порушував права позивача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 30.04.2020.

30.04.2020 розгляд справи відкладено на 15.05.2020 у зв`язку із проголошенням карантину.

15.05.2020 розгляд справи відкладено на 12.06.2020 у зв`язку із продовженням карантину.

12.06.2020 розгляд справи відкладено на 08.07.2020 у зв`язку із продовженням карантину.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.07.2020 залучено у якості другого відповідача - Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області. Прийнято до провадження заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог по даній адміністративній справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04.08.2020 закінчено підготовче провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті на 10.09.2020.

Представники сторін про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.12.2019 № 3922/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 28.12.2019 у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 було надано попередження про наступне звільнення, датоване 23.10.2019 № 08.1-21/1500.

Згідно розрахункового листа за грудень 2019 року, позивачу була виплачена заробітна плата, яка складається з окладу, премії, надбавки за ранг, компенсації за невикористану відпустку, надбавки, вислуги, індексації.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, передбачену ст. 44 КЗпП України, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої ст. 3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889) (в редакції, що діяла на дату звільнення позивача), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється на державних службовців:

1) Секретаріату Кабінету Міністрів України;

2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади;

3) місцевих державних адміністрацій;

4) органів прокуратури;

5) органів військового управління;

6) органів дипломатичної служби;

7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону;

8) інших державних органів.

Відповідно до п.п. 1 та 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону №889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.12.2019 № 3922/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, зокрема, відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону №889 (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин), у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Тобто, Законом №889 була визначена підстава виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати - це звільнення у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, яке передбачене пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, Законом №889 не врегульовано питання щодо виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати в разі звільнення в зв`язку з ліквідацією державного органу.

На підставі частини 3 статті 5 Закону №889 дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Суд зазначає, що відповідач, приймаючи наказ від 26.12.2019 № 3922/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ", також вказав підставу звільнення - п. 1 ст. 40 КЗпП України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач мав право при звільненні на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до п.1 ст.44 КЗпП України.

Отже, з наведеного вбачається, що з боку роботодавця, а саме Головного територіального управління юстиції у Донецькій області була вчинена протиправна бездіяльність щодо не нарахування та не виплати при звільненні ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

Суд погоджується з твердженнями відповідача 1 про те, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області на даний час не ліквідоване.

В зв`язку з тим, що протиправна бездіяльність допущена Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області, яке, як встановлено судом, до теперішнього часу знаходиться в процесі ліквідації державного органу та утворено ліквідаційну комісію, тому обов`язок нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку слід покласти саме на ГТУЮ у Донецькій області.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності до норми статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, який було встановлено лише під час розгляду даної справи.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі № 817/925/14 (провадження № К/9901/16797/18), від 19 вересня 2018 року по справі № 822/181/16 (провадження № К/9901/12582/18).

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про передчасність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частина 1 ст. 77 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а ч. 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) (, Харківська область, м. Харків, вул. Я.Мудрого, 16), Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я.Мудрого, 39/3) про визнання бездіяльності протиправною, нарахування та виплату вихідної допомоги, та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області () щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області в особі ліквідаційної комісії () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 10 вересня 2020 року.

Повний текст рішення складено відповідно до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець