Справа № 160/10592/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 160/10592/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)»

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року (суддя Букіна Л.Є., м. Дніпро) у справі № 160/10592/19

за позовом Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)»

до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення,-

встановив:

У жовтні 2019 року ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» звернулась до суду із позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу від 14.03.2019

№ Ю- та рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 № .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення мотивоване правомірністю висновків, викладених у акті перевірки ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)», зокрема, щодо наявності обов`язку позивача щодо нарахування у період з жовтня 2016 року по червень 2018 року ЄСВ на заробітну плату засуджених з подальшою сплатою внеску до державного бюджету.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у відмові суду у розгляді справи в порядку загального позовного провадження, про що судом постановлена ухвала від 09.01.2020, внаслідок чого доводи останнього, що викладені у відповіді на відзив від 16.01.2020 та у додаткових поясненнях від 13.02.2020, не знайшли своєї оцінки у рішенні суду. По суті встановлених порушень скаржник зазначив, що при проведенні перевірки податковим органом не було враховано специфіку відносин між ним та засудженими, які є відмінними від звичайних трудових відносин, зокрема вони мають виправний характер та не направлені на отримання прибутку. Засуджені мають право, а не обов`язок на працю, з чим пов`язаний низький рівень виробітки, який є недостатнім для нарахування ЄСВ. Зокрема, скаржник вказав на те, що судом не було надано належної оцінки договорам, що були укладені між ним та засудженими та відомостям про нарахування заробітної плати, з яких вбачається, що норма виробітки засудженими не виконується. При цьому, заробітна плата засудженим не видається, а перераховується на їх поточний рахунок, а вже при їх звільненні відбувається остаточний розрахунок за виконану ними працю. З огляду на викладені обставини, скаржник послався на те, що відносини з виплати ним заробітної плати засудженим є відмінними від звичайних трудових та потребують спеціального правового регулювання. При цьому, скаржник послався на те, що проект відповідних змін у законодавство вже внесений. Разом із цим, зазначив, що до прийняття відповідних змін обов`язок щодо нарахування ЄСВ у нього відсутній. Також, скаржник зазначив, що при оформленні засуджених надання їх паспорту та коду є не обов`язковим, відсутність яких ускладнює надання звітності зі сплати ЄСВ. Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 16.09.2020 представник скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.09.2020 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на правомірність та обґрунтованість спірних рішень.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу від 16.08.2018 № 4679-п та плану-графіку перевірок платників податків на 2018 рік, посадовими особами відповідача проведено планову виїзну перевірку Установи з питань дотримання законодавства щодо правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з 01.07.2015 по 30.06.2018, та правильності нарахування, обчислення та сплати ЄСВ за період з 01.01.2011 по 30.06.2018.

За результатами перевірки складено акт від 16.01.2019 № 999/04-36-13-06/08562909, у висновках якого зазначено про порушення установою, у тому числі, п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яке полягає у заниженні бази нарахування єдиного внеску на суму 2 276 009,62 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених із врахуванням додаткової бази нарахування єдиного внеску.

На підставі Акту і встановлених порушень, ГУ ДПС у Дніпропетровській області 14.03.2019 прийнято рішення № «про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ», яким на установу вирішено накласти штрафні санкції у розмірі 250 361,06 грн. та вимогу про сплату боргу № Ю-, згідно з якою платнику податків визначено до сплати суму недоїмки зі сплати ЄСВ у розмірі 500 722,11 грн., які і є предметом розгляду у межах цієї справи.

При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 2464-VI).

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Нормами п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI на платників єдиного внеску, зокрема, покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 2464-VI, розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 5 ст. 8 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Також, п 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI передбачено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, платники, зазначені у пункті 1 частини 1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не спростовано, що «Дніпровська виправна колонія (№89)» є державною установою та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Установа використовує працю осіб, які відбувають кримінальне покарання та за виконувану роботу нараховує заробітну плату, з якої у свою чергу здійснює нарахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем здійснено перевірку установи з питань правильності обчислення вказаних податків і ЄСВ, у ході якої встановлено, що останнім на заробітну плату осіб, які відбувають кримінальне покарання в установі, не нараховується єдиний внесок.

Проте, зі змісту акту перевірки вбачається, що порушення, яке було встановлено податковим органом, полягає не у виплаті установою заробітної плати засудженим без нарахування та сплати єдиного внеску, а у заниженні бази нарахування єдиного внеску за рахунок не включення до неї заробітної плати засуджених із врахуванням додаткової бази нарахування єдиного внеску, що передбачено ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI (а.с. 5).

Колегією суддів встановлено, що нарахування та сплата єдиного внеску у період з січня 2017 року по червень 2018 року було здійснено скаржником виходячи з фактично нарахованого та сплаченого на користь засуджених доходу, без врахування вимог щодо дотримання скаржником розміру мінімального страхового внеску.

Стосовно вказаної обставини колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) встановлено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» від 23.06.2005 № 2713-IV, підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Відповідно до ст. 16 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України), виправні центри виконують покарання у виді обмеження волі стосовно осіб, засуджених за злочини невеликої та середньої тяжкості, а також засуджених, яким даний вид покарання призначено відповідно до статей 82, 389 Кримінального кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 118 КВК України, зі змінами, внесеними Законом України №1492-VI.II від 07.09.2016, засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Вказані зміни набрали чинності 08.10.2016 року та саме з цієї дати слід вважати, що між засудженими і виправною колонією виникли трудові правовідносини у формі укладання відповідних договорів.

Частиною 1 ст. 120 КВК України передбачено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 1 ст. 60-1 КВК України, засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

За правилами ч. 1, 2 ст. 122 КВК України засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії засудженим за наявності відповідного права мають призначатися органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання.

Особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах.

Таким чином, засуджені до відбування покарання в місцях позбавлення волі, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковими трудовими договорами, є застрахованими особами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а суми виплат, отримані ними, є базою для нарахування податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску, як це передбачено, зокрема КВК України, зміни до якого внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016 № 1492-VIII, який набрав чинності 08.10.2016.

Право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкового трудового договору.

При цьому неукладення колонією відповідних трудових договорів із засудженими, зокрема у зв`язку з відсутністю необхідних документів, на що посилається позивач у апеляційній скарзі, не скасовує його обов`язок сплачувати податки та збори, а також подавати звітність у встановленому законом порядку.

Колегія суддів зазначає, що засуджені, на відміну від інших громадян, які не перебувають у місцях позбавлення волі, не мають гарантій, передбачених ст. 2 КЗпП України, зокрема, на вільний вибір професії, роду занять і роботи, не мають встановленого трудового розпорядку. Виконання ними трудових обов`язків не супроводжується відповідним записом у їх трудових книжках. Вони не мають права на щорічні чергові та позачергові відпустки.

Тобто, особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску із заробітної плати таких осіб, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених осіб, які відбувають покарання, та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата.

Вказана позиція узгоджується з практикою розгляду Верховним Судом аналогічних спорів, що викладена у постановах від 17.03.2020 по справі № 809/710/17, від 03.04.2020 по справі № 580/908/19.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що в контексті п. 12 ч. 1 ст. 1 та ч. 5 ст. 8 Закону № 2464, немає підстав вважати, що робота засудженого за місцем відбування покарання є основним місцем роботи, тому немає підстав для застосування додаткової бази нарахування єдиного внеску, отже підлягають застосуванню положення абзацу3 ч. 5 ст. 8 Закону, які передбачають, що при нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Отже, висновки, викладені у акті перевірки від 16.01.2019 № 999/04-36-13-06/08562, 909 щодо обов`язку скаржника сплачувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску, що передбачено 5 ст. 8 Закону № 2464-VI та, як наслідок нарахування за результатами перевірки скаржника зобов`язань зі сплати єдиного внеску виходячи з додаткової бази нарахування є протиправним.

При цьому, колегія суддів зазначає, що скаржником у додаткових поясненнях від 07.09.2020 підтверджено факт сплати єдиного внеску у сумі 135 385,04 від бази нарахування 705 344,95 грн (визначеної без урахування додаткової бази нарахування) замість 155 219,89 грн. Таким чином не сплачено 19 834,85 грн.

Відповідно, спірні вимога про сплату боргу від 14.03.2019 № Ю- та рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 року № є протиправними та підлягають скасуванню в частині, що перевищує суму недоїмки 19 834,85 та штрафних санкції в розмірі 50% від цієї суми 9 917,43 грн.

Таким чином, вимога про сплату боргу від 14.03.2019 № Ю- підлягає скасуванню в частині визначення недоїмки на суму 480 887,26 грн., а рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 року № , відповідно, на суму 240 443,63 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з винесенням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 вказаної норми Кодексу передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь скаржника сплаченого ним згідно платіжних доручень № 1797 від 27.08.2019, № 539 від 17.03.2020 судового збору у загальній сумі 27 039 грн.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року у справі № 160/10592/19 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу від 14.03.2019 № Ю- в сумі 480 887,26 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 № в сумі 240 443,63 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» суму судового збору у розмірі 27 039 (двадцять сім тисяч тридцять дев`ять) гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до статей 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22.09.2020 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко