Справа № 448/677/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 448/677/20 пров. № А/857/9749/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 червня 2020 року, прийняте суддею Кічаком Ю.В. у місті Мостиська у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України, а також про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,-

встановив :

Військова частина НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - позивач) звернулася з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (надалі відповідач) про примусове видворення іноземця за межі території України, а також про його затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 10 червня 2020 року позов задоволено частково. Затримано особу, яка ідентифікувала себе як громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, визначений ч.11 ст.289 КАС України, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України, порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також беручи до уваги відсутність у відповідача документів, що посвідчують особу та дають право на перетин державного кордону України, останній підлягає затриманню. Судом проаналізовано норми законодавства, які регулюють спірні відносини.

З приводу позовної вимоги щодо примусового видворення за межі території України, то неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається не з`ясованим. Відтак, така позовна вимога є передчасною.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що позовна вимога про затримання відповідача може бути задоволена судом, якщо є законні підстави для примусового видворення, в чому позивачу було відмовлено.

Вважає, що його особа є ідентифікованою компетентним органом та судом, так як в період з 25.10.2018 року по 16.04.2020 року утримувався в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні та був звільнений з нього, що підтверджується довідкою. Таким чином, суд першої інстанції формально підійшов до вирішення даного питання, покликаючись лише на неможливість достовірно ідентифікувати скаржника.

Крім того, оскільки судом першої інстанції відмовлено у примусовому видворенні, то ідентифікована раніше особа не може бути затримана, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Зазначає, що суд не дотримався вимог ст.195 КАС України, провів засідання в режимі відеоконференції з перекладачем, який перебував у приміщенні суду та не з`ясував, чи згоден скаржник брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення ПТПІ. Порушено його право мати захисника.

Звертає увагу на те, що оскільки Військова частина НОМЕР_1 перебуває у стані припинення, то позов мав бути підписаний головою комісії або уповноваженою нею особою, а не представником позивача.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що особа яка ідентифікувала себе як громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель Народної Республіки Бангладеш, незаконно потрапив на територію України із території Російської Федерації.

В подальшому, відповідач, перебуваючи на території України, 09.06.2020 року о 08 год. 00 хв. намагався, спільно з сімома громадянами Народної Республіки Бангладеш, незаконно потрапити з України в Республіку Польща поза пунктом пропуску на напрямку 299 прикордонного знаку, що на території Турківського району Львівської області та був затриманий прикордонним нарядом Відділу прикордонної служби «Сянки» Мостиського прикордонного загону на відстані 30000м. від лінії державного кордону України, що на околиці с.Мохнате.

Під час затримання у відповідача був відсутній паспорт та інший документ, за наявності якого можлива достовірна його ідентифікація та встановлення обставин щодо законності перебування на території України.

Вищевказане підтверджується протоколом про адміністративне затримання і протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 09.06.2020 року.

Також, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у період з 25.10.2018 року по 16.04.2020 року перебував у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, що підтверджується довідкою про перебування іноземця або особи без громадянства в ПТПІ від 16.04.2020 року.

Представлені позивачем докази та пояснення відповідача свідчать про те, що реалізуючи свої права та свободи, останній міг у встановленому порядку іммігрувати в Європейську країну на постійне місце проживання, не завдавши шкоди національним інтересам України. Проте, знаючи про можливість легального в`їзду до Європейських країн, відповідач вчинив спробу незаконного перетинання державного кордону, у зв`язку із чим порушив чинне законодавство України та завдав шкоди національним інтересам держави.

09.06.2020 року на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України, яким зобов`язано відповідача покинути територію України у термін до 10.06.2020 року.

Вказане рішення про примусове повернення було вручено відповідачу та такий відмовився його виконувати у зв`язку із відсутністю документів на перетин державного кордону України.

Судом встановлено, що у відповідача відсутні документи, що посвідчують його особу та документи для перетину державного кордону України, відсутні документи, які дають право законно перебувати на території України, такий не має родинних зв`язків на території України, не володіє українською мовою, у нього відсутні джерела для заробітку та проживання в Україні.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними у справі письмовими доказами: копією протоколу про адміністративне затримання від 09.06.2020 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 09.06.2020 року; довідкою про перебування іноземця або особи без громадянства в ПТПІ від 16.04.2020 року; копією рішення про примусове повернення відповідача за межі України та іншими матеріалами справи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, це ті, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Із матеріалів справи вбачається, що у відповідача на час затримання прикордонним нарядом та прийняття судом рішення про затримання з метою ідентифікації відсутні будь-які документи, що посвідчують його особу та на підставі яких він може легально виїхати за межі території України.

За визначенням пункту 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Відтак, покликання апелянта на довідку про його перебування Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні та звільнення з нього, як на документ, який ідентифікує його особу є безпідставним, оскільки документом, який підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства є паспортний документ іноземця.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Згідно з п. 12 розділу ІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року №141, іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.

Частиною 1 ст. 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

З приводу покликання апелянта на те, що оскільки судом першої інстанції відмовлено у примусовому видворенні, то ідентифікована раніше особа не може бути затримана, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів зазначає, що можливість звернення із позовом про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації не лише пов`язана законодавцем із процедурою видворення іноземця. Крім того, відповідач не є ідентифікованою особою та така вимога на думку суду є передчасною, однак не неможливою.

У відповідності до частини 2 статті 289 КАС України заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Згідно частини 11 статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Судом із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 у період з 25.10.2018 року по 16.04.2020 року перебував у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, що свідчить про порушення відповідачем законодавства України з прикордонних питань та наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач при прийнятті рішення про видворення за межі території України ухилятиметься від його виконання, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а також існує ризик його втечі, при тому доказів законного перебування на території України суду надано не було.

Доказів наявності на час розгляду справи документів, які посвідчують особу та таких, що дають право легального виїзду за межі України немає.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо затримання відповідача з метою ідентифікації на строк, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема, не мав документи, які посвідчують особу, не надав суду доказів про своє законне перебування на території України чи таких, що дають право на виїзд за межі території України, існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, то є законні підстави для його затримання з метою належної ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

З приводу покликання апелянта на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам законодавства, розглянув справу в режимі відеоконференції з перекладачем, який перебував у приміщенні суду та не з`ясував, чи згоден скаржник брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення ПТПІ, апеляційний суд зазначає про відсутність процесуальних порушень з боку суду першої інстанції.

Відповідно до ч.14 ст.289 КАС України розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін.

Із матеріалів справи, зокрема, із протоколу судового засідання (а.с18 20) вбачається, що розгляд справи здійснювався за участю представника позивача, особистої участі відповідача та його перекладача, відтак Шах Аламу було забезпечено право довести свою позицію до суду. Клопотання про залучення представника від нього не поступало.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 272, 289, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 червня 2020 року у справі №448/677/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 23.09.2020 року.