Справа № 300/421/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/421/20 пров. № А/857/7141/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року (суддя - Гундяк В.Д., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в лютому 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо виплати в 2018 ропі лише 50%, у 2019 році лише 75% суми підвищення пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виплатити 100% суми підвищення пенсії, перерахованої згідно зі статтею 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704) та постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі Постанова №103), починаючи з 01.01.2018 врахуванням проведених раніше виплат, здійснивши виплату невідкладно та однією сумою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є пенсіонером військовослужбовцем, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до №2262-ХІІ. У квітні 2018 року відповідачем було перераховано пенсію позивача з 01.01.2018 відповідно до статті 63 Закону №2262-ХІІ, Постанови №704 та Постанови №103 на підставі довідки, виданої уповноваженим органом. Проте, як зазначає позивач, після проведеного перерахунку, виплату пенсії в 2018 році відповідач здійснював лише з урахуванням 50% розміру підвищення пенсії, а з 01.01.2019 - 75% розміру підвищення пенсії, відповідно до пункту 2 Постанови №103. Позивач такі обмеження вважає протиправними, такими, що не відповідають нормам Конституції України та порушують право на належний рівень пенсійного забезпечення, оскільки зазначеними нормами фактично зменшено та розстрочено на значний термін виплату сум підвищення перерахованої пенсії, які мали б бути перераховані та виплачені в період з 01.01.2018, що порушує його право на отримання всієї суми підвищеної пенсії. Крім того, позивач стверджує, що норми Закону №2262-ХІІ мають вищу юридичну силу, ніж норми Постанови №103, які розвивають чи деталізують окремі положення зазначеного Закону, та не повинні суперечити положенням Закону. При цьому, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону, слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі №300/421/20 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, що полягає у нездійсненні перерахунку та виплати 100% суми підвищення до пенсії ОСОБА_1 , визначеного станом на 01.03.2018, починаючи з 05.03.2019. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області перерахувати та виплатити пенсію позивачу з 05.03.2019 з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 однією сумою, з врахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити. Позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити позивачу пенсію з урахуванням 100 % суми підвищення пенсії за період з 01.01.2018 по 04.03.2019 та в частині відмови у стягненні судових витрат. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що положеннями статті 63 Закону №2262-ХІІ не визначено право Кабінету Міністрів України встановлювати порядок виплати перерахованої пенсії. При цьому, усі підзаконні нормативно-правові акти приймаються за основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Скаржник зазначає, що отримуючи пенсію відповідно 3акони №2262-ХІІ, мав законні сподівання на своєчасне здійснення перерахунку пенсії у визначених законодавством випадках та виплату перерахованої пенсії без будь-яких обмежень. Вважає, що відновлення права на отримання пенсії в розмірі 100% підвищення пенсії має відбуватися з моменту його порушення, тобто з 01.01.2018. У доводах апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позовні вимоги, заявлені позивачем у даній справі та позовні вимоги в зразковій справі №160/3586/19, на яку посилається в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції, не є однаковими ні за предметом, ні за підставами. Зазначає, що позовні вимоги у даній справі є ширшими та поглинають вимоги, заявлені у зразковій справі, оскільки позивач заявив позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату 100% підвищення пенсії з 01.01.2018, а у зразковій справі заявлено вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату 100% підвищення пенсії з 05.03.2019. Тобто в зразковій справі Верховний Суд взагалі не досліджував питання правомірності та законності виплати відповідачем пенсії в неповному обсязі з 01.01.2018 по 04.03.2019, оскільки таке питання не ставилось самим позивачем. Окрім цього, апелянт вказує, що матеріалами справи підтвердженні понесені судові витрати, які підлягали розподілу.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, з 15.08.2007 отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону №2262-ХІІ.

На виконання Постанови №103, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 01.01.2018, відповідно до складових грошового забезпечення позивача, визначених станом на 01.03.2018 у довідці, виданій Івано-Франківським обласним військовим комісаріатом в березні 2018 року, проведено перерахунок пенсії позивача. До грошового забезпечення для обчислення пенсії, що становить 16815 грн включено: посадовий оклад - 9730 грн; оклад за військове звання - 1480 грн; процентну надбавку за вислугу років 50% - 5605 грн.

З протоколу за пенсійною справою від 01.01.2019 вбачається, що сума підвищення до пенсії позивача, розрахована згідно Постанови №103 становить 6312,18 грн, з яких з 01.01.2018 по 31.12.2018 виплачується 50% суми підвищення - 3156,09 грн, з 01.01.2019 щомісячно 75% суми підвищення - 4734,14.

В січні 2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою, у якій, з покликанням на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у справі №826/3858/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, просив, зокрема, здійснити з 01.01.2018 перерахунок його пенсії з урахуванням 100% суми підвищення та виплатити різницю між сплаченою та належною до сплати сумою пенсії.

Листом від 27.01.2020 №0900-0316-8/598 відповідач повідомив позивача про відсутність законних підстав та відповідних повноважень для проведення перерахунку пенсії, а також, вказав на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 №804, якою передбачено виплату перерахованої позивачу пенсії у 2019 році в розмірі 75% суми підвищення пенсії, визначеної станом на 01.03.2018.

Не погоджуючись з такими рішенням та діями відповідача позивач, з метою захисту свої порушених прав, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що з 05.03.2019 пенсія колишньому військовослужбовцю підлягає виплаті у розмірі 100% суми підвищення пенсії, у зв`язку із скасуванням пункту 2 Постанови №103 рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у справі №2826/3858/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

В іншій частині щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент перерахунку пенсійним органом пенсії позивача з 01.01.2018 Постанова №103 була чинною та не скасованою, відтак, дії відповідача щодо виплати з 01.01.2018 50% підвищення пенсії, з 01.01.2019 по 05.03.2019 75% підвищення пенсії не можуть вважатися протиправними, оскільки такий перерахунок за вказаний період проведено на виконання Постанови №103, чинної до 05.03.2019.

Такі висновки суду першої інстанції, в частині відмовлених позовних вимог, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, проте, вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб визначено Законом №2262-XII.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 63 Закону №2262-ХІІ перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.

Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону.

Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

01.03.2018 набрала чинності Постанова №704, якою встановлено нові (підвищені) розміри складових грошового забезпечення військовослужбовців.

21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №103, якою визначався порядок перерахунку встановлених Постановою №704 складових грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осію.

Пунктом 2 цієї ж постанови передбачено виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 р. у таких розмірах: з 1 січня 2018 р. - 50 відсотків; з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. - 75 відсотків; з 1 січня 2020 р. - 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

Отже, з набранням чинності Постановою №704, якою змінені (збільшені) розміри грошового забезпечення військовослужбовців на підставі статті 63 Закону №2262-XII та пункту 4 «Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військ служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 №45 (далі - Порядок №45) позивач отримав право на перерахунок пенсії у січні 2018 року відповідно до Постанови №103.

Проте, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у справі №826/3858/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 Постанови №103 та зміни до пункту 5 і додатку 2 Порядку №45.

Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року та на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, у постанові від 12 листопада 2019 року у справі №826/3858/18 вказав, що оскаржувані пункти Постанови №103 прийняті всупереч вимогам, зокрема, статті 13 та статті 43 Закону №2262-ХІІ.

Верховний Суд у цій справі зазначив, що безпосередній словесний, логіко-граматичний та юридичний аналіз конструкцій та змісту вказаних правових норм дає підстави вважати, що перерахунок раніше призначених пенсій визначений статтею 63 Закону №2262-XII Кабінету Міністрів України лише надано право на встановлення умов, порядку та розміру для перерахунку пенсій, передбачених вказаною статтею. Під «порядком» розуміється, що Кабінет Міністрів України має право на встановлення певної послідовності, черговості, способу виконання, методу здійснення перерахунку пенсій у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців. Зміна умов чи норм пенсійного забезпечення (зокрема, визначення видів грошового забезпечення для перерахунку пенсій) підзаконними нормативно-правовими актами є порушенням закону.

Щодо скасування пункту 2 Постанови №103, то суд касаційної інстанції вказав на відсутність у відповідача права здійснювати розстрочку виплати перерахованої пенсії з наступних підстав. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що даним пунктом передбачено обмеження виплати перерахованих сум підвищених пенсій у період з 01.01.2018 по 01.01.2020, що є власністю осіб, яким така пенсія нарахована.

Отже, із набранням законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у справі № 826/3858/18 позивач має право на отримання пенсійних виплат у розмірі 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, тобто з врахуванням положень статтей 255 та 325 КАС України, починаючи з 05.03.2019.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у рішенні від 06 серпня 2019 року у справі №160/3586/19, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року.

При цьому, відповідно до приписів статті 265 КАС України з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом, моментом припинення календарної дії приписів закону в цих випадках є момент набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Отже, відповідний акт визнається нечинним на майбутнє і чинним до цього - протягом певного проміжку часу (останнім днем його календарної чинності є той, що передує одному з зазначених моментів). Визнання нечинним акту може призводити до відновлення дії іншого акту, початковим календарним днем якої є відповідний з вказаних моментів. Визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника про те, що відновлення права на отримання пенсії в розмірі 100% підвищення пенсії має відбуватися з моменту його порушення, тобто з 01.01.2018, оскільки у період з 01.01.2018 по 05.03.2019 положення Порядку №103, якими визначалась поетапність виплати перерахованої пенсії були чинними.

З урахуванням наведеного, правильними є висновки суду попередньої інстанції, в тому числі в частині відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо виплати позивачу у 2018 році лише 50% суми підвищення пенсії, в 2019 році лише 75% суми підвищення пенсії та зобов`язання відповідача виплачувати йому 100% суми підвищення пенсії, перерахованої згідно зі статтею 63 Закону №2262-ХІІ, Постановою №704 та Постановою №103, починаючи з 01.01.2018 з врахуванням проведених раніше виплат, оскільки на момент перерахунку пенсії позивачу у березні 2018 року пенсійний орган керувався ще чинними положеннями Постанови №103, а підставою звернення позивача до суду з даним позовом були, на його думку, незаконні дії відповідача щодо виплати 50% у 2018 році та 75% у 2019 році суми підвищення пенсії.

Така ж правова позиція у спорі, що є тотожним спору, який розглядається, викладена Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2020 року у справі №640/19928/18.

Крім того, такої ж позиції дотримується Верховний Суд в ухвалі від 18 червня 2020 року у справі №240/12556/19.

Позивач, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, посилається на судову практику, викладену в постановах Шостого апеляційного адміністративного суду у справах №№810/4741/18, 620/3713/18, 810/3325/18, 826/14021/18, 320/53/19, 640/20549/18, 640/20214/18, 640/21631/181, 640/15573/19, 640/15570/19, які були прийняті в період з 04.04.2019 по 04.03.2020, в яких судами застосовано висновки Верховного Суду, відповідно до яких обмеження виплати пенсії, нарахованої в порядку, передбаченому Законом, не може бути встановлено Кабінетом Міністрів України, а відтак відновлення права на отримання пенсії у розмірі 100% підвищення пенсії має відбуватися з моменту його порушення, тобто з 01.01.2018.

Однак, в даному випадку слід взяти до уваги швидкоплинність та постійну змінність правових позицій Верховного Суду, яку повинні враховувати суди нижчих інстанцій.

Так, як вже було зазначено вище, Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 11 березня 2020 року у зразковій справі №160/3586/19 (провадження №11-986заі19), в якій Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у цій справі, що пенсія позивачу підлягає виплаті у розмірі 100% суми підвищення пенсії саме з 05.03.2019.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2020 року у справі №640/19928/18, від 15 липня 2020 року у справі №520/3360/19.

Посилання позивача на те, що зразкова справа №160/3586/19 містить інший предмет та підстави позову колегія суддів відхиляє, оскільки ключовим в зразковій справі є визначення моменту з якого військовослужбовці, які отримують пенсію відповідно до Закону №2262-ХІІ набувають право на перерахунок пенсії у 100% розмірі після визнання протиправними та нечинними пунктів 1, 2 Постанови №103 й змін до пункту 5 і додатку 2 Порядку №45.

Оскільки до таких осіб належить позивач, відтак у спірних правовідносинах підлягають застосуванню висновки, викладені у зразковій справі №160/3586/19.

Щодо доводів заявника апеляційної скарги про наявність «законних сподівань» отримати пенсію у збільшеному розмірі після її перерахунку відповідно до закону , колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, у пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Разом з тим, пізніше, у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, пункт 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання» якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Колегія суддів звертає увагу, що приписами пунктів 1, 2 Постанови №103, які були чинними до 05.03.2019, було прямо передбачено порядок виплати перерахованих пенсій колишнім військовослужбовцям у такий спосіб, як це здійснено відповідачем по справі (виплата 50% підвищення з 01.01.2018 та 75% підвищення з 01.01.2019 по 04.03.2019).

З огляду на вказане вище, доводи скаржника про наявність «законних сподівань» на збільшення пенсії є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі в частині, що є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в ньому повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови в розподілі заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 15000 грн, то суд апеляційної інстанції приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано Договір про надання правової допомоги від 03.01.2020, укладений між ОСОБА_1 (клієнт) та Адвокатським бюро «Івана Хомича». Вказаним договором передбачено, що за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокатському бюро суму в розмірі 15000 грн.

Як вбачається із доданих письмових доказів, а саме Акту прийому-передачі надання правничої допомоги від 11.02.2020 №1/20, що підписаний замовником ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Івана Хомича», сторонами визначено вартість кожного виду правничої допомоги та загальну суму наданих послуг 15000 грн.

В розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 11.02.2020 вказано, що загальна вартість робіт/послуг професійної правничої допомоги складає 15000 грн. за надання наступних послуг: консультація клієнта щодо узгодження правової позиції - 500 грн. за 2 год; аналіз нормативно-правових актів законодавства України щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців 500 грн. за 2 год.; первинний аналіз документів щодо встановлення та перерахунку пенсії, які надані замовником - 500 грн. за 1 год.; отримання доказів для позовної заяви, їх аналіз та систематизація, виготовлення копій документів - 1000 грн. за 2 год.; підготовка та подання адвокатських запитів - 1500 грн. за 1 год.; аналіз позиції відповідача за його відповіддю на адвокатський запит та визначення правової позиції позовної заяви - 1000 грн. за 2 год.; підготовка та подання позовної заяви - 5500 грн. за 4 год.; представництво та захист інтересів в судді (відвідання суду для з`ясування обставин та стану справи, ознайомлення з матеріалами справи, розробка та подання клопотань, інших процесуальних документів) - 2500 грн.; правове супроводження процесу виконання відповідачем судового рішення 2000 грн.

Згідно квитанції від 10.01.2020 №0.0..1 ОСОБА_1 сплатив на рахунок АБ «Івана Хомича» 3000 грн.; згідно квитанції від 05.02.2020 №0.0..1 ОСОБА_1 сплатив на рахунок АБ «Івана Хомича» 3000 грн.; згідно квитанції від 04.03.2020 №0.0..1 ОСОБА_1 сплатив на рахунок АБ «Івана Хомича» 3000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів на підтвердження факту сплати позивачем на користь адвоката ОСОБА_2 витрат на правову допомогу.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у пункті 269 Рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі №826/7375/18.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, зокрема, відсутності юридичного супроводу адвоката в суді у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні), апеляційний суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 15000 грн. є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки такі послуги, як консультація клієнта щодо узгодження правової позиції, аналіз нормативно-правових актів законодавства України щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців, первинний аналіз документів щодо встановлення та перерахунку пенсії, отримання доказів для позовної заяви, їх аналіз та систематизація, виготовлення копій документів, підготовка та подання адвокатських запитів та аналіз відповіді на них охоплюються загальною діяльністю адвокатського бюро та має на меті складання позовної заяви і подання її до суду. При цьому суд звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, по даній категорії справ склалася усталена судова практика та позов задоволено частково.

Крім того, суд наголошує, що розгляд даної справи проведено в суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань, представник позивача з матеріалами справи в суді не ознайомлювався, а правове супроводження процесу виконання відповідачем судового рішення не відноситися до правової допомоги наданої під час розгляду справи по суті. Натомість, супроводження процесу виконання відповідачем судового рішення є дією на майбутнє, тому визначити розмір витрат на правничу допомогу з надання цієї послуги, її реальність, перевірити витрати за критеріями співмірності та розумності, не вбачається можливим.

Таким чином, виходячи з конкретних обставин справи та враховуючи обсяг наданих стороні адвокатським бюро послуг, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Таким чином, вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. з наведених вище підстав.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу скасуванню та апеляційним судом в цій частині приймається нова постанова про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. з наведених вище підстав.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі №300/421/20 скасувати в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі №300/421/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 24 вересня 2020 року.