Справа № 280/6338/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 280/6338/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року (суддя Лазаренко М.С., м. Запоріжжя) у справі № 280/6338/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Запорізькій області № Ф-57683-50 від 08.11.2019р.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.03.2020 позовні вимоги задоволено.

Вказане рішення суду мотивовано тим, що протягом періоду, за який нараховано єдиний внесок, позивач не здійснював підприємницьку діяльність, внаслідок чого у нього не виник обов`язок зі сплати такого внеску. Крім того, суд першої інстанції зазначив про порушення податковим органом процедури винесення спірної вимоги, посилаючись на те, що остання винесена лише на підставі даних інформаційної системи податкового органу. Проте, підставою для винесення спірної вимоги може бути акт перевірки позивача або подана ним звітність, які у цьому випадку відсутні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ГУ ДПС у Запорізькій області оскаржило його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що 24.02.2020 здійснено державну реєстрацію припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Отже, до цього часу, не залежно від факту отримання прибутку, останній мав обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску, що ним зроблено не було. Внаслідок цього, враховуючи наявність у ОСОБА_1 по особовому рахунку недоїмки зі сплати єдиного внеску на кінець календарного місяця, останньому, відповідно до п. 3 розділу IV Інструкції № 469 було винесено вимогу про її сплату. Таким чином, спірна вимога є правомірною та скасуванню не підлягає. Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач з вимогами скаржника не погодився, надав відзив на апеляційну скаргу, у якій просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що у Законі України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» взагалі не визначено з якого моменту у фізичної особи-підприємця виникає обов`язок зі сплати єдиного внеску. Також, позивач звернув увагу, що не здійснював підприємницьку діяльність протягом десяти років, до контролюючих органів не звітував, у зв`язку з чим останні були зобов`язані ініціювати скасування його державної реєстрації у судовому порядку, чого ними зроблено не було. Разом із цим, бездіяльність податкових органів не має призводити до сплати єдиного внеску позивачем.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 17.08.2004 року (а.с. 8).

З 2009 року не подає податкової та іншої звітності, оскільки не здійснював підприємницьку діяльність.

08.11.2019 року Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-57683-50, відповідно до якої сума боргу (недоїмки) становить 26539,26 гривень (а.с. 7).

Зазначене рішення направлено 15.11.2019 року на адресу позивача листом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, згідно якого відправлення було вручено 07.12.2019 року (а.с. 36).

08.01.2020 року відбулась державна реєстрація припинення підприємницької діяльності позивача

Правомірність винесення податковим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 №Ф-57683-50 є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір якої не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 10.08.2004 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 8).

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджено даними офіційного сайту «Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (https://usr.minjust.gov.ua), що 08.01.2020 року відбулась державна реєстрація припинення підприємницької діяльності позивача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи не підтверджено факт перебування позивача на спрощеній системі оподаткування. Вказані обставини також не зазначені позивачем у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з твердженням суду першої інстанції, щодо відсутності у позивача обов`язку сплати єдиного внеску у спірному періоді (2017-2019 роки), оскільки останній хоч і фактично не отримував дохід від здійснення підприємницької діяльності, проте, був зареєстрований як фізична особа-підприємець до 08.01.2020 р.

Що стосується підстав та порядку винесення податковим органом спірної вимоги про сплату боргу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Нормами ст. 9 Закону № 2464-VI передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення), або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Відповідно до п. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, яка є виконавчим документом.

Порядок надсилання такої вимоги визначений, зокрема, у Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі Інструкція № 449).

Так, п. 3 розділу VІ Інструкції № 449 передбачено, що фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), зокрема, у випадку якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

При цьому, вказаною нормою Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску фіскальний орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

При цьому положеннями законодавства не передбачено обов`язкової умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки за результатами самостійного декларування) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. Вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається разом з актом документальної перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами.

Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10.12.2019 по справі

№ 826/25425/15.

З огляду на це, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності винесення спірної вимоги лише на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів без проведення відповідної перевірки.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість спірної вимоги про сплату боргу з єдиного внеску, внаслідок чого апеляційна скарга ГУ ДПС у Запорізькій області підлягає задоволенню.

Окремо колегія суддів зазначає, що не приймає до уваги посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на наявність обов`язку припинення податковим органом діяльності позивача внаслідок не здійснення ним протягом десяти років підприємницької діяльності та не подачі ним протягом цього строку відповідної податкової звітності, оскільки вказаний обов`язок не закріплено жодним нормативним документом. Також, до обов`язків податкового органу не належить перевірка факту реального здійснення чи не здійснення фізичною особою підприємницької діяльності. Вказаний факт підтверджується відповідним статусом такої фізичної особи у Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з винесенням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі № 280/6338/19 скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 22.09.2020 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко