Справа № 120/3277/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 вересня 2020 р. Справа № 120/3277/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним наказу та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач), у якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 06.03.2020 року №2-6341/15-20-СГ про відмову в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути письмове клопотання ОСОБА_1 від 08.01.2020 року та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, за межами населеного пункту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що у січні 2020 року він звернувся із письмовим клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про надання йому дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області за межами населеного пункту.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 06.03.2020 року №2-6341/15-20-СГ відмовлено позивачу у наданні такого дозволу на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України у зв`язку з відсутністю погодження викопіювання з планово-картографічного матеріалу відділом у Липовецькому районі Міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у вінницькій області.

Позивач, вважаючи вказаний наказ протиправним, звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою від 20.07.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до положень статті 262 КАС України.

29.07.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зокрема вказав, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 06.03.2020 року №2-6341/15-20-СГ відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на підставі ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України. Також повідомлено, що відповідно до Законів України "Про землеустрій", "Про Державний земельний кадастр" та положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 20.02.2020 року №53, Головне управління та його територіальні органи, відповідно до покладених завдань здійснюють ведення Державного земельного кадастру та забезпечення здійснення заходів, спрямованих на раціональне використання та охорону земель. Тому, з метою раціонального використання земель сільськогосподарського призначення та з`ясування інформації щодо правового статусу земельної ділянки, позивачу запропоновано погодити викопіювання з планово-картографічного матеріалу у відділі у Липовецькому районі Міжрайонного управління у Калинівському районі та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Також відповідач вказує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки, такі дії виходять за межі, визначених законодавцем повноважень.

Таким чином, дискреційні повноваження в більш звуженому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Крім того, у поданому відзиві, представник ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області заперечив щодо стягнення з відповідача судових витрат у зв`язку з недотриманням позивачем вимог статті 134 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

08.01.2020 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням від 08.01.2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власністьорієнтовною площею 2,0 га на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області із земель державної власності сільськогосподарського призначення.

До клопотання додано викопіювання з чергового кадастрового плану, копію паспорта та ідентифікаційного коду.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій від 06.03.2020 року №2-6341/15-20-СГ позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на підставі частини 7 статті 118 Земельного кодексу України . Вказано, що з метою раціонального використання земель сільськогосподарського призначення, з`ясування інформації щодо правового статусу земельної ділянки, зазначеної у клопотанні, запропоновано надати викопіювання з планово-картографічного матеріалу, погоджене у відділі у Липовецькому районі міжрайонного управління у Калинівському районі та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Вважаючи відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного земельного законодавства, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 81 Земельного кодексу України № 2768-ІІІ громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з пунктом "а" частини 3 статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно зі частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 27.02.2018 року в справі № 545/808/17 та від 26.02.2019 року в справі № 802/721/18-а.

Судом встановлено, що відповідач наказом від 06.03.2020 року №2-6341/15-20-СГ відмовляючи позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою раціонального використання земель сільськогосподарського призначення та з`ясування інформації щодо правового статусу земельної ділянки, запропонував останньому погодити викопіювання з планово - картографічного матеріалу у відділі у Липовецькому районі Міжрайонного управління у Калинівському районі та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Водночас варто зауважити, що вичерпний перелік підстав, за наявності яких може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначено у частині сьомій статті 118 Земельного Кодексу України, та підстави, якими керувався відповідач, відмовляючи позивачу, до них не належать.

Разом з тим, оцінюючи позицію відповідача, викладену в оскаржуваному наказі щодо необхідності погодження викопіювання з планово - картографічними матеріалами у відділі у Липовецькому районі Міжрайонного управління у Калинівському районі та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 122 Земельного Кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Повноваження Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у спірних правовідносинах регулюється Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року № 333 (далі - Положення № 333).

Відповідно до пункту 1 Положення № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

За змістом підпунктів 9, 13 пункту 4 Положення № 333 Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є розпорядником тієї інформації, яку пропонує позивачу погодити зі своїм же структурним підрозділом (відділом Липовецького району міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області).

На переконання суду, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, пропонуючи погодити викопіювання з планово-картографічного матеріалу з відділом у Липовецькому районі Міжрайонного управління у Калинівському районі та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, фактично перекладає на позивача обов`язок встановлення кола питань (щодо правового режиму земельної ділянки), перевірка яких належать до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що твердження відповідача про необхідність погодження викопіювання з планово - картографічного матеріалу з відділом у Липовецькому районі Міжрайонного управління у Калинівському районі та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області не є правомірною підставою для відмови у наданні дозволу, визначеної ЗК України, а відтак, позов у частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 06.03.2020 року №2-6341/15-20-СГ підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання та надати позивачу дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В даному випадку у спірних правовідносинах відповідач не розглянув відповідне клопотання заявника у встановленому порядку, оскільки ним не надавалася його оцінка на предмет відповідності вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, тому вказане клопотання підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону. При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання ГУ Держгеокадастру прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. У цій справі з метою захисту порушеного права, ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 10.10.2019 року по справі № 814/1959/17.

Зважаючи на те, що ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою без наведення (встановлення) вичерпних підстав для відмови, передбачених ст. 118 ЗК України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачами, суд дійшов висновку, що з наведених у позовних заявах мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн. та судовий збір в сумі 840, 80 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати, щодо сплати судового збору, понесені позивачем у даній справі, підлягають відшкодуванню в сумі 630,60 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, відповідач у своєму відзиві зазначає, що позивачем недотримано вимоги ст. 134 КАС України, не надано детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат необхідних для надання правової допомоги, однак самого клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідачем не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести не співмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Герасимчук О.О. (Адвокат) укладено Договір б/н від 09.06.2020 року про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 1.1 цього договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування, підприємствах, установах організаціях, в судах України усіх рівнів та інстанцій у справі щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області та вирішення інших пов`язаних з цим питань, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надання правової допомоги та інші платежі, визначені Договором.

Пунктом 3.1 договору визначено, що Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар в розмірі 2500 грн.

Як вбачається з розрахунку часу витраченого на надання правової допомоги, на виконання умов договору від 09.06.2020 року б/н адвокатом Герасимчуком О.О. позивачеві надано правничу допомогу у формі складання позовної заяви, аналіз чинного законодавства та формування додатків (в тому числі оформлення копій), що додаються до позовної заяви - 3 години.

При цьому загальна вартість наданих послуг становить 2522,40 грн.

Згідно з довідкою від 10.07.2020 року, виданою адвокатом Герасимчуком О.О. позивачем сплачено послуги адвоката в сумі 2500,00 грн за надання правничої допомоги згідно з Договором від 09.06.2020 року б/н.

Отже, витрати позивача в розмірі 2500,00 грн на професійну правничу допомогу мали місце та доводяться належними і допустимим доказами.

Однак, з урахуванням того, що даний позов задоволено судом частково, суд доходить висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на правничу допомогу підлягає зменшенню відповідно до пропорційності задоволених позовних вимог, тобто до 1875,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Отже, за результатами розгляду цієї справи на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1875,00 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 630,60 грн., всього - 2505,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 06.03.2020 року №2-6341/15-20-СГ.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, за межами населеного пункту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1875,00 грн. (одна тисяча вісімсот сімдесят п`ять гривень) та витрати зі сплати судового збору в сумі 630,60 грн. (шістсот тридцять гривень шістдесят копійок), всього 2505,60 грн. (дві тисячі п`ятсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею: 24.09.2020

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна