Справа № 640/6340/19
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6340/19 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Коротких А.Ю. та Чаку Є.В.,

за участю секретаря Лисенко І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІТОІЛ" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЕЗ Градолія", Товариство з обмеженою відповідальністю "Прометей-Елеватор" про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СВІТОІЛ" (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби (далі - відповідач), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЕЗ Градолія", Товариство з обмеженою відповідальністю "Прометей-Елеватор", в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.01.2019 № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує на правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки з аналізу наявної податкової інформації вбачається не підтвердження реальності господарських операцій позивача та його контрагентів ФГ "ТАНІРА", ТОВ "Прометей-Голд", ТОВ "Гавран", ТОВ "Зерно-Трест".

До Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, співробітниками Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "СВІТОІЛ" (ПН39072114) з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства, повноти нарахування та своєчасності сплати податків по взаємовідносинах з ФГ "ТАНІРА" (ПН34203152) за період з 01.04.2015 по 30.06.2015, з відповідним їх відображенням у податковій звітності з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств за звітній період з 01.04.2015 по 30.06.2015, ТОВ "ПРОМЕТЕЙ-ГОЛД" (ПН 39139456) за період з 01.03.2016 по 30.04.2016, з відповідним їх відображенням у податковій звітності з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств за звітній період з 01.03.2016 по 30.04.2016, ТОВ "ГАВРАН" (ПН37518494) за період з 01.02.2016 по 31.05.2016 з відповідним їх відображенням у податковій звітності з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств за звітній період з 01.02.2016 по 31.05.2016, ТОВ "ЗЕРНО-ТРЕСТ" (ПН 38991258) за період з 01.10.2016 по 31.12.2016 з відповідним їх відображенням у податковій звітності з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств за звітній період з 01.10.2016 по 31.12.2016, результати якої оформлені актом від 20.12.2018 №4211/28-10-41-01/39072114 (далі - акт перевірки).

В акті перевірки, контролюючим органом зафіксовано порушення ТОВ "СВІТОІЛ":

- пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток підприємства в сумі 13553582 грн.: за 2015 рік в сумі 3323751 грн.; за 2016 рік в сумі 10229831 грн.

- пп. "а" п. 198.1 та абз. Першого та другого п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, а результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість в сумі 3383723 грн., в тому числі: за червень 2015 року в сумі 3383723 грн.; та завищено від`ємне значення , що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму ПДВ 11675813 грн.: за червень 2015 року на суму ПДВ 1027971 грн.; за лютий 2016 року на суму ПДВ 3276816 грн.; за березень 2016 року на суму ПДВ 5068038 грн.; за квітень 2016 року на суму ПДВ 259905 грн.; за травень 2016 року на суму ПДВ 713521 грн.; за жовтень 2016 року на суму ПДВ 638646 грн.; за листопад 2016 року на суму ПДВ 36894 грн.; за грудень 2016 року на суму ПДВ 654022 грн.

На підставі висновків акту перевірки, Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби прийняті податкові повідомлення-рішення:

- від 15.01.2019 №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 16111040 грн., з яких 13553582 грн. нараховано за податковими зобов`язаннями та 2557458 грн. - за штрафними санкціями;

- від 15.01.2019 №, відповідно до якого позивачу зменшено розмір від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в загальному розмірі 10647842 грн.

Вважаючи, що дані податкові повідомлення-рішення є протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується і колегія суддів.

Відповідно до пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового Кодексу України (тут та далі в редакції чинній на час винесення спірних правовідносин), господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пункту 44.1., пункту 44.2. статті 44 Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до положень пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України (в редакції Закону від 28.12.2014 № 71-VIII) об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Тобто, податок на прибуток розраховується виходячи із бухгалтерського фінансового результату (як різниці між отриманими підприємством доходами та понесеними ним витратами протягом звітного періоду) за НП(С)БО чи МСФЗ, відкоригованого на різниці, передбачені ПК України (як то амортизаційні різниці, різниці, які виникають при формуванні резервів (забезпечень), різниці, які виникають під час здійснення фінансових операцій).

Згідно пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Отже, формування податкового кредиту та витрат, що враховують при обчисленні об`єкта оподаткування з податку на прибуток, є відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності.

Податкова звітність ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов`язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинних документів встановлені частиною 2 цієї статті.

За визначеннями цього Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Встановлені контролюючим органом порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "СВІТОІЛ" податкового законодавства ґрунтуються на висновках щодо відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами: ФГ "ТАНІРА", ТОВ "Прометей-Голд", ТОВ "Гавран", ТОВ "Зерно-Трест".

Заперечуючи у акті перевірки факт реального здійснення господарської операції між позивачем та контрагентами ФГ "ТАНІРА", ТОВ "Прометей-Голд", ТОВ "Гавран", ТОВ "Зерно-Трест", відповідач використовував дані наявних в інформаційно-аналітичних ресурсах ДФС та зібрану податкову інформації щодо звітності контрагентів позивача, згідно якої у вказаних контрагентів відсутня достатня кількість працюючих, відсутня інформація про власних або орендованих фондів, основних фондів, ланцюга постачання, невідповідність номенклатури придбаних товарів та реалізованих товарів по ланцюгу постачання.

Таким чином, для вирішення справи по суті необхідно з`ясувати чи мали господарські операції позивача з його контрагентами реальний характер, та чи відповідали ці операції меті господарської діяльності позивача.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Згідно зі ст.1, ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За певних обставин подані позивачем документи можуть свідчити про існування господарських операцій, які за формою (зовнішнім вираженням) можуть підпадати під визначення реальних і таких, що зумовлюють зміни в структурі активів, зобов`язань та власного капіталу суб`єкта господарювання. У податкових спорах суди встановлюють чи підтверджують документи і розкривають, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) і ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатися на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкового грошового зобов`язання на підставі таких операцій.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, між ТОВ "СВІТОІЛ" (покупець) та фермерським господарством "ТАНІРА" (постачальник) в особі голови господарства ОСОБА_1 укладено договори поставки від 09.04.2015 №С-199, від 14.04.2015 №С-204, від 15.04.2015 №С-206, від 23.04.2015 №С-216, від 27.04.2015 №С-219, від 14.05.2015 №С-223, відповідно до умов яких постачальник зобов`язується передати у власність покупця соняшник врожаю 2014 року (товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених договорами.

На підтвердження виконання умов вказаних договорів, позивачем надані копії видаткових накладних, актів перерахунку ціни по якості, платіжних доручень, банківських виписок, посвідчень про якість, податкових накладних, товарно-транспортних накладних.

Також, між ТОВ "СВІТОІЛ" (покупець) та ТОВ "Прометей-Голд" (постачальник) в особі директора ОСОБА_2 укладено договори поставки від 02.03.2016 №С248, від 21.03.2016 №С254, від 28.04.2016 №С285, відповідно до умов яких постачальник зобов`язується передати у власність покупця соняшник врожаю 2015 року (товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених договорами.

На підтвердження виконання умов вказаних договорів, позивачем надані копії видаткових накладних, складських квитанцій, актів приймання-передачі зерна, податкових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень, банківських виписок.

Крім того, між ТОВ "СВІТОІЛ" (покупець) та ТОВ "Гавран" (постачальник) в особі директора ОСОБА_3 укладені договори поставки від 11.02.2016 №С236, від 17.02.2016 №С237, від 26.02.2016 №С246, від 21.04.2016 №С279 про поставку соняшника українського походження врожаю 2015 року.

На підтвердження виконання умов вказаних договорів, позивачем надані копії видаткових накладних, актів перерахунку ціни по якості, платіжних доручень, банківських виписок, посвідчень про якість, податкових накладних, товарно-транспортних накладних.

Фінансово-господарські операції між ТОВ "СВІТОІЛ" (покупець) та ТОВ "Зерно-Трест" (постачальник) здійснювались на виконання договорів поставки від 19.10.2016 №С185, від 25.10.2016 №С216, від 07.12.2016 №С372, від 13.12.2016 №С394 та доповнень до них про поставку соняшника українського походження врожаю 2016 року.

На підтвердження виконання умов вказаних договорів, позивачем надані копії видаткових накладних, актів перерахунку ціни по якості, платіжних доручень, банківських виписок, посвідчень про якість, податкових накладних, товарно-транспортних накладних.

Співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження фактичного здійснення господарських операцій вказує, що спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем не надано.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Здійснення господарської діяльності контрагента не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов`язок суб`єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов`язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. Проте, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів відсутності у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб`єктності на момент укладення з ними вказаних вище правочинів, зокрема, того, що вказана юридична особа не була зареєстровані в якості платника податку на додану вартість або того, що їхня реєстрація платником податку на додану вартість була анульована до спірного періоду.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів, які підтверджують фактичне проведення відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Як вже зазначалося колегією суддів висновки податкового органу про допущені позивачем порушення ґрунтуються на доводах про порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, відсутності у контрагентів позивача трудових та інших ресурсів для виконання взятих на себе зобов`язань за укладеними договорами, відсутності ланцюга постачання.

Разом з тим, відповідачем не подано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних операцій, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків, не надано доказів щодо можливої відсутності у контрагентів позивача можливостей на виконання зобов`язань за укладеними договорами.

Крім того, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Доводи контролюючого органу про відсутність матеріально-технічних ресурсів у контрагентів позивача як на підставу неможливості фактичного здійснення вказаних господарських операцій не підтверджені жодними доказами, а зводиться лише до констатації вказаних фактів у акті перевірки.

Колегія суддів вважає, що зазначена інформація не може бути беззаперечним доказом відсутності на підприємствах основних фондів та трудових ресурсів, оскільки підтвердженням наявності або відсутності у підприємства основних фондів (власних, орендованих) та трудових ресурсів є не документи податкового обліку, а відповідні документи бухгалтерського обліку.

Відповідачем такі документи в ході перевірки не досліджувалися та не з`ясовувалося, які ресурси потрібні були б підприємствам-контрагентам для надання послуг позивачу.

Проте, такі обставини, як відсутність у контрагента трудових ресурсів, виробничого обладнання, відсутність працівників тощо не можуть спростовувати фактичне виконання операції, оскільки специфіка підприємницької діяльності полягає у тому, що підприємство не завжди має мати у власності задекларовану значну кількість працівників, наявність основних засобів та транспорт для виконання взятих на себе зобов`язань, звичаями ділового обороту визначені й інші можливості залучення ресурсів для поставки товарів/робіт/послуг, як от на підставі цивільно-правових договорів.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Щодо посилань відповідача на окремі недоліки документації наданої позивачем до перевірки, а саме: наявність недостовірної інформації у договорі складського зберігання зерна від 27.10.2015 №10/Д, укладеного між позивачем та ТОВ "Прометей-Елеватор" та недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних, колегія суддів зауважує, що зазначене не може бути єдиним та безумовним доводом, що свідчить про нереальність господарських операцій позивача, оскільки наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до пояснень позивача, зазначений у Договорі складського зберігання з зерна від 27.10.2015 № 10/Д строк зберігання "1 квітня 2015" року містить технічну помилку, оскільки насправді сторони мали намір укласти договір та, відповідно, здійснили таке укладення із метою забезпечення зберігання зерна до 1 квітня 2016 року.

На виконання Договору складського зберігання зерна від 27.10.2015 № 10/Д, ТОВ "ПРОМЕТЕЙ-ЕЛЕВАТОР" прийняв на зберігання партії зерна в обсягах, обумовлених в Договорах поставки від 02.03.2016 № С248, та від 21.03.2016 № С254, що підтверджується відповідними складськими квитанціями.

Зокрема, у договорі поставки від 02.03.2016 № С248 позивач та ТОВ "ПРОМЕТЕЙ-ГОЛД" угодили поставку 1000 тон зерна. Факт прийняття цього обсягу зерна на зберігання підтверджується складською квитанцією на зерно АЦ №236644 від 03.03.2016, виданою ТОВ "ПРОМЕТЕЙ-ЕЛЕВАТОР", та в якій зазначено, що ТОВ "ПРОМЕТЕЙ-ЕЛЕВАТОР" зобов`язується зберігати зерно у строк до 01.04.2016. На засвідчення якості прийнятого зерна ТОВ "ПРОМЕТЕЙ-ЕЛЕВАТОР" здійснив лабораторний аналіз зерна, що підтверджується Карткою аналізу зерна № 144/1 від 03.03.2016. Також, між ТОВ "ПРОМЕТЕЙ-ГОЛД" і позивачем складено Акт приймання-передачі зерна № 144 від 03.03.2016.

Щодо посилань відповідача на окремі недоліки товарно-транспортних накладних, то колегія суддів зазначає, що Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). Документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, такі доводи апелянта є безпідставними, оскільки товарно-транспорті накладні по операціям з контрагентами позивача підтверджують рух товару, оскільки в них зазначені: дату та час в`їзду на територію заводу транспортного засобу, номер транспортного засобу, номер причіпа/напівпричіпа, прізвище та ім`я водія, прізвище та ім`я охоронця, який здійснив пропуск транспортного засобу; дату та час зважування перед розвантаженням, номер транспортного засобу, номер причіпа/напівпричіпа, вагу транспортного засобу перед розвантаженням, прізвище та ім`я вагаря; дату та час зважування після розвантаження, номер транспортного засобу, номер причіпа/напівпричіпа, вагу тари, вагу товару після розвантаження, прізвище та ім`я вагаря; дату та час виїзду з території заводу транспортного засобу, номер транспортного засобу, номер причіпа/напівпричіпа, прізвище та ім`я охоронця, який здійснив пропуск транспортного засобу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що перевіркою не встановлено відсутності документів бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження задекларованих показників по операціям з контрагентами, обов`язок ведення і зберігання яких покладено на позивача, а наявні в матеріалах справи містять достатні дані про зміст господарських операцій та її учасників, підтверджують фактичність здійснення такої операції.

Колегія суддів вважає, що саме лише посилання відповідача на наявну у контролюючого органу податкову інформацію є необґрунтованим, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, складених за наслідками проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентом та не є належними доказами в розумінні процесуального закону.

Так, податкові повідомлення-рішення, на підставі яких визначаються податкові зобов`язання платника податків, приймаються податковим органом за результатами безпосередньої оцінки фінансово-господарських документів, активів та інших обставин господарської діяльності особи, з дотриманням визначеної законом процедури, висновки податкового органу повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально.

Отже, висновки відповідача, на підставі яких були винесено оскаржувані рішення не базуються на первинних господарських документах. Окрім того, висновки щодо позивача були сформовані виключно у зв`язку з оцінкою діяльності не самого позивача, а його контрагентів.

З огляду на зазначене, враховуючи, що встановлені відповідачем за наслідком проведеної перевірки порушення позивачем вимог діючого законодавства не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нарахування податковим органом за зазначені вище порушення сум грошового зобов`язання є протиправним, та як наслідок спірні податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 23.09.2020 року.