Справа № 160/2770/20
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2020 року Справа № 160/2770/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУ НП в Дніпропетровській області, відповідач) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (у період з 13.11.2019 по 24.12.2019) у сумі 23'910грн. 60коп.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 12.11.2019 року позивач звільнений з посади старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Кам`янського відділу поліції. Так, ані перед датою звільнення, ані в день звільнення власником або уповноваженим органом в письмовій формі його не було повідомлено про нараховані суми, що належать до виплати працівникові в день звільнення, а також такі належні суми не були взагалі виплачені безпосередньо в день звільнення, чим порушені вимоги ч.1 ст.47 та ч.1 ст.116 КЗпП України. Проте, одноразову грошову допомогу в сумі 36'897грн. 32коп. перераховано 24.12.2019 року. Таким чином, відповідно до зазначеної інформації, повний фактичний розрахунок по всім сумам, що належали при звільненні відбувся фактично лише 24.12.2019 року, тобто порушено строк розрахунку при звільненні працівника, передбачений ст.116 КЗпП України, а весь час затримки складає 42 дні.
Ухвалою суду від 01.06.2020р. справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідач надав до суду відзив, у якому просив у задоволенні позовної заяви відмовити посилаючись на те, що діюче законодавство не містить приписів щодо обов`язкової сплати вказаної допомоги в день звільнення особи зі служби. Крім того, ГУ НП в Дніпропетровській області не являється бюджетною організацією та фінансується за рахунок надходжень з Національної поліції України.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що наказом ГУНП від 11.11.2019 р. №362 о/с звільнено старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Кам`янського відділу поліції капітана поліції ОСОБА_1 за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 12.11.2019 р. на піставі його рапорту від 07.11.2019 р. (витяг з наказу ГУНП від 11.11.2019 р. №362 о/с).
Згідно довідки №867 від 06.02.2020 року, після утримання податків, зборів та внесків при звільненні нараховано на особовий банківський рахунок 29.11.2019 року суму 18'051грн. 28коп. (включає грошове забезпечення за період з 01.11.2019 по 12.11.2019 року, індексація сум грошового забезпечення за період з 01.11.2019 по 12.11.2019 року, грошова компенсація за невикористану відпустку). Крім того, у грудні 2019 із врахуванням утриманих податків і зборів нараховано одноразову грошову допомогу у сумі 36'897грн. 32коп. на особовий банківський рахунок 24.12.2019 року.
Позивач вважає порушеним строк розрахунку при звільнені, передбачений ст.116 Кодексу законів про працю України, оскільки повний розрахунок по всім сумам відбувся 24.12.2019 року, а саме із затримкою 42 дні, а тому просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та розраховує його в сумі 23'910грн. 60коп.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 8 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 03.10.2019 року по справі №825/2150/16 висловив правову позицію, згідно з якою: «у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі підлягають застосуванню норми трудового законодавства».
Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 29.01.2020 року по справі №440/4332/18 висловив правову позицію, згідно з якою: «за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення). У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України». Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 10.10.2019 року у справі №826/4108/15 та від 28.11.2019 року у справі №580/825/19.
Стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100).
Згідно з абзацами першим, третім пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, встановивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таке ж роз`яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Вказана правова позиція також висловлена і Верховним судом України у постанові від 21.01.2015 № 6-195цс14, яка в силу статті 244-2 КАС України є обов`язковою для всіх судів України.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскільки позивача було звільнено 12.11.2019 року, а згідно з довідкою УФЗБО ГУНП №868 від 06.02.2020 р., 24.12.2019 р. відповідачем виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 36'897грн. 32грн., то час затримки розрахунку при звільненні становить 42 дні.
Проаналізувавши вищевказані норми законодавства та приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні середнього заробітку.
Розрахунок середнього заробітку проводиться за формулою, яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана дана виплата.
Так, відповідно до довідки УФЗБО ГУНП №869 від 06.02.2020 р. позивачем отримано заробітну плату у вересні 2019 року у сумі 12'525грн. 90коп. та у жовтні 2019 року в сумі 12'525грн. 90коп.
Днем фактичного розрахунку відповідача з позивачем є 24.12.2019 року, що збігається з правовою позицією Конституційного суду України, що викладена в мотивувальній частині рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 - невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунків при звільненні, з 13.11.2019 року по 24.12.2019 року, суд зазначає наступне.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Згідно з абз.1, 3 ст.2 Розділу II Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Статтею 8 Розділу IV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Зважаючи, що позивач працював у структурі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, суд вбачає підстави для застосування норм Порядку №100, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача здійснено 24.12.2019 року, замість 12.11.2019 року, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 29 робочих днів (42 календарних днів).
Розрахунок середньоденного заробітку: 12'525грн. 90коп. + 12'525грн. 90коп. = 25'051грн. 80коп. (розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи). 25'051грн. 80коп./44 (де, 44 - число відпрацьованих робочих днів за вересень-жовтень 2019 року) = 569грн. 36коп. - розмір середньоденного заробітку.
За змістом ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, суд вважає, що період затримки у виплаті грошового забезпечення при звільненні позивача зі служби в поліції повинен розраховуватись в робочих днях, а не в календарних, як зазначає позивач, що також узгоджується з позицією Верховного Суду, наведеній у постанові від 13.06.2018 року у справі №805/79/16-а.
Отже, грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яке підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, складає 16'511грн. 44коп. (569,36 грн. (середньоденна заробітна плата) х 29 робочих днів = 16'511грн. 44коп.), без врахування податків, зборів (обов`язкових платежів).
Частиною 1 ст.9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з викладених вище підстав.
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.
Частиною 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Судом встановлено, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «Легалітас» укладено договір про надання правової допомоги від 31.01.2020 року №311/20.
Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат оцінює рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Так, на підтвердження понесених витрат позивачем надано в копіях: договір про надання правничої допомоги від 31.01.2020 року №311/20 між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "Юридична компанія "Легалітас", рахунок на оплату №45 від 31.01.2020 року Адвокатського об`єднання "Юридична компанія "Легалітас" про оплату 6'000грн. та квитанції до прибуткового касового ордера №6 від 31.01.2020 року на суму 6'000грн. (а.с.23-26).
З матеріалів справи вбачається, що договір про надання правничої допомоги від 31.01.2020 року №311/20 від сторони договору Адвокатського об`єднання "Юридична компанія "Легалітас" підписаний керуючим партнером Серьогіним В.І. , діючим на підставі статуту.
Проте, до матеріалів справи не надані ані статутні, ані реєстраційні документи Адвокатського об`єднання "Юридична компанія "Легалітас", що унеможливлює встановлення та підтвердження обсягу повноважень останнього, межі діяльності тощо.
Згідно п.4.1. договору про надання правничої допомоги від 31.01.2020 року №311/20 гонорар Адвокатського об`єднання за даним договором складає 800 грн. за одну годину роботи Адвокатського об`єднання.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи наданий Акт №1 прийому-передачі послуг від 22.06.2020 р. (а.с.41), з якого вбачається, що виконавцем всіх послуг правничої допомоги є адвокат ОСОБА_2 .
При цьому, з копії трудової книжки позивача (а.с.9) вбачається, що останній з 02.12.2019 року прийнятий на посаду помічника адвоката ОСОБА_2 . Адвокатське об`єднання "Юридична компанія "Легалітас".
За викладених обставин, суд вважає надання послуг правничої допомоги адвокатом ОСОБА_2 своєму помічнику ОСОБА_1 конфліктом інтересів.
Адвокат може мати помічників з числа осіб, які мають повну вищу юридичну освіту. Помічники адвоката працюють на підставі трудового договору (контракту), укладеного з адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням, з додержанням вимог цього Закону і законодавства про працю (стаття 16 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", далі - Закон).
Конфліктом інтересів є суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності (п.8 ч.1 ст.1 Закону). При цьому, зазначений пункт кореспондується з ч.1 ст.9 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 р. Звітно-виборним зїздом адвокатів України 2017 року, зі змінами та доповненнями (далі - Правила адвокатської етики).
Адвокату, адвокатському бюро або адвокатському об`єднанню забороняється укладати договір про надання правової допомоги (зобов`язаний відмовитися від виконання договору) у разі:
наявного конфлікту інтересів (абз.1 ч.1 ст.28 Закону);
за наявності обставин, що можуть призвести до конфлікту інтересів, зокрема, виконання договору може суперечити інтересам адвоката, членів його сім`ї або близьких родичів, адвокатського бюро або адвокатського об`єднання, засновником (учасником) якого він є, професійним обов`язкам адвоката (п.6 абз.2 ч.1 ст.28 Закону).
Отже, позивач, Адвокатське об`єднання "Юридична компанія "Легалітас", адвокат ОСОБА_2. перебувають між собою у трудових відносинах, що не може свідчити про об`єктивність надання правничої допомоги та заявленої суми стягнення за її надання.
Крім того, на копії прибуткового касового ордера №6 від 31.01.2020 року на суму 6'000грн. відсутня печатка Адвокатського об`єднання "Юридична компанія "Легалітас" у встановленому місці.
Позивачем або його представником не надано доказів здійснення відрахувань обов`язкових платежів із суми 6'000грн. за касовим ордером №6 від 31.01.2020 року.
Отже, прибутковий касовий ордер №6 від 31.01.2020 року не може вважатись безумовним доказом здійснення оплати правничої допомоги.
За викладених обставин суд доходить висновку про відмову у компенсації витрат на правову допомогу, оскільки надані документи не дають змоги їх підтвердити.
Керуючись ст.ст.77-78, 90, 139, 241-246, 255, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова