Справа № 200/13140/19-а
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» про визнання неправомірними дій,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) (далі - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції) звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати неправомірними дії АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» щодо повернення платіжної вимоги без виконання на підставі п. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року провадження у справі за вказаним адміністративним позовом було закрите.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права. Скаржник вказує на те, що справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідач подав відзив, у якому зазначив, що суд першої інстанції вірно визначив юрисдикцію спору та постановив законну і обґрунтовану ухвалу про закриття провадження у справі.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, призначеного на 10 вересня 2020 року, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - без змін, виходячи із такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (правонаступником якого є Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції) здійснювало примусове виконання виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду № 200/14652/18-а, що виданий 11 лютого 2019 року. У рамках вказаного виконавчого провадження була винесена постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 20 травня 2019 року. Вказаною постановою передбачено стягнення з Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 82 грн 00 коп.

З метою стягнення витрат на проведення виконавчих дій позивач направив Донецькому обласному управлінню ПАТ «Державний ощадний банк України» платіжну вимогу для безспірного списання суми боргу з Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Донецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» повернуло платіжну вимогу без виконання з посиланням на ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Не погоджуючись із такими діями Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції звернулося до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі за позовом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, проте й не належить до юрисдикції жодного іншого суду. Свій висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що суб`єкт владних повноважень наділяється правом на звернення до суду у чітко регламентованих законодавством випадках, тобто якщо відповідною нормою визначена можливість звернення певного суб`єкта владних повноважень з тією вимогою, яка викладена у такій нормі. Посилання позивача на ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» суд першої інстанції визнав необґрунтованими, адже вона має узагальнюючий характер і є відсилочною нормою, оскільки посилається на те, що способи звернення органу до суду визначаються Конституцією та законами України.

Також суд першої інстанції зауважив, що за захистом свого права на отримання коштів у розмірі 82 грн 00 коп. Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції може звернутися до відповідного господарського суду.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів враховує, що Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції поєднує в собі одночасно стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання постанови від 20 травня 2019 року про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 82 грн 00 коп. та орган, який здійснює примусове виконання зазначеної постанови.

Звертаючись до суду із адміністративний позовом, позивач вказував на те, що діє як суб`єкт владних повноважень та реалізує свої владні управлінські функції у сфері примусового виконання рішень, а право на звернення до суду з відповідними вимогами йому надане ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

За змістом п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. У свою чергу публічно-правовим є спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Згідно з п. 5 ч. 5 ст. 46 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України також передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

У якості норми права, яка дає право на звернення до суду з позовом про визнати неправомірними дії банківської установи щодо повернення платіжної вимоги без виконання, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції посилається на ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Зазначена норма права передбачає, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Разом з тим ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» є загальною нормою і не наділяє Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції правом звертатися до суду саме з тими вимогами, які заявлені в межах цієї справи.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає обсяг повноважень органів, які здійснюють примусове виконання рішень є Закон України «Про виконавче провадження».

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню, регулює також Інструкція з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Здійснивши аналіз вказаних нормативно-правових актів, колегія суддів не встановила норм, які б наділяли органи примусового виконання рішень повноваженнями звертатися до суду з позовом про оскарження дій банку, який відмовився виконувати платіжну вимогу державного виконавця.

Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція з організації примусового виконання рішень визначають заходи примусового виконання рішень, а засоби й інструменти, за допомогою яких може діяти державний виконавець як суб`єкт владних повноважень.

Так, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 вказаного Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Натомість звернення до суду з позовом про зобов`язання банку виконати платіжну вимогу не є одним із способів примусового виконання рішень.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції як суб`єкт владних повноважень не наділене правом звернення до суду із цим позовом.

Перевіряючи можливість звернення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як стягувача у виконавчому провадженні до адміністративного суду з вимогами про оскарження дій банку, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішень може здійснюватися іншими органами та установами.

Згідно з ч. 1 ст. 6 вказаного Закону у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами.

Разом з тим ч. ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Враховуючи, що АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» у спірних правовідносинах є органом, що виконує рішення щодо стягнення коштів, однак не є органом примусового виконання рішень, його дії не можуть оскаржуватися до адміністративного суду за правилами ст. 286 КАС України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлені позивачем вимоги як органом примусового виконання рішень не підлягають розгляду в порядку адміністративного чи іншого виду судочинства.

Натомість права та інтереси Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як стягувача у виконавчому провадженні не можуть бути захищені в порядку адміністративного судочинства з огляду на особу (банк, який не є органом примусового виконання рішень), дії якої, на думку позивача, призвели до порушення його прав.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд першої інстанції прийшов до взаємовиключних висновків: про можливості звернення до суду в порядку господарського судочинства та про те, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в суді будь-якої юрисдикції.

Ухвала суду від 29 травня 2020 року дійсно містить висновок щодо можливості захисту майнових прав Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на кошти у розмірі 82 грн 00 коп. в порядку господарського судочинства.

Разом з тим, такий висновок суду стосується захисту прав позивача саме як стягувача, який має право на задоволення своїх майнових вимог до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, а не як суб`єкта владних повноважень та органу примусового виконання рішень.

Отже, доводи апеляційної скарги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 29 травня 2020 року та не можуть бути підставою для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року про закриття провадження у справі - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку