Справа № 440/3496/19
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 р.Справа № 440/3496/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Донець Л.О. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 22.10.19 року у справі № 440/3496/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач), в якому просила суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахувати та виплатити суму недоплаченої пенсії у розмірі 294167,70 грн. та відшкодувати шкоду у вигляді упущеної вигоди в сумі 733983,80 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року по справі №440/3496/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає про необов`язковість дотримання Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 при звернення із заявою про перерахунок пенсії, оскільки вказаний Порядок є внутрішнім документом УПФУ для роз`яснення процедури дій працівників органу. Зазначає, що отримавши від неї заяву про перерахунок пенсії, відповідач мав надіслати установлену форму заяви про перерахунок пенсії, проте цього зроблено не було. При цьому позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно надав оцінку заяві позивача на відповідність чинному законодавству, яку вона і так вважає дійсною. Також зазначає, що відповідачем, починаючи з 01.01.2004, виплачується пенсія у неналежному розмірі, без проведення її індексації. Вказує, що їй недоплачували пенсію за перевищений стаж роботи та не зараховано 2 роки та 9 місяців навчання у вищому закладі. Крім того, відповідач відмовив у проведенні перерахунку пенсії за ст. 27 п. 2 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Враховуючи викладене вважає, що відповідачем їй у період з 01.01.2004 з 01.08.2019 недоплачено пенсію у загальному розмірі 294167,70 грн, у зв`язку з чим завдано шкоду у розмірі упущеної вигоди в сумі 733983,80 грн.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 10.07.2019 ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Полтавської області подано заяву про обчислення пенсії у відповідності до вимог частини 2 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Головне управління Пенсійного фонду в Полтавській області своїм листом від 01.08.2019 №3451/Ш-02 повідомило позивача, що у разі обчислення пенсії у відповідності до вимог частини 2 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розмір її пенсії буде значно меншим у порівняні з отриманою на цей час пенсією, а тому обчислення пенсії за нормами частини 2 статті 27 Закону є недоцільним.

Не погоджуючись вказаною відповіддю та вважаючи, що за період з січня 2004 по серпень 2019 року відповідачем ОСОБА_1 недоплачено пенсію в сумі 294167,7 грн позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Отже, громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

У Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії територіальний орган Пенсійного фонду розглядає та не пізніше 10 днів з дня їх надходження та приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до пункту 1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок № 22-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Пунктом 4.1. Порядку № 22-1 визначено, що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Додатком 3 до Порядку № 22-1 передбачено форма заяви про призначення/перерахунок пенсії та Розписки-повідомлення, у якій фіксується перелік документів, доданих до заяви.

Таким чином, питання про перерахунок раніше призначеної пенсії вирішується на підставі поданої до пенсійного органу заяви встановленого зразка, а її розгляд завершується ухваленням відповідного рішення, у якому зазначаються мотиви і підстави його прийняття.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не зверталася до пенсійного органу із відповідною заявою про перерахунок пенсії. Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, позивач звернулась до пенсійного органу із заявою від 10.07.2019 року довільної форми, яка розглянута відповідачем у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Колегія суддів зазначає, що зі змісту заяви позивача від 10.07.2019 неможливо встановити, що вона є заявою про перерахунок пенсії. При цьому у листі відповідача від 01.08.2019 № 3451/Ш-02 вказано, що надається відповідь на звернення щодо обчислення розміру пенсії позивача, а не на заяву про перерахунок пенсії. Зі змісту листа відповідача не встановлено, що позивачу було відмовлено у перерахунку пенсії та не зазначено, що рішення може бути оскаржено нею до суду чи в іншому встановленому порядку, що давало би підстави для визнання вказаного листа рішенням про відмову у проведенні перерахунку.

Отже, питання про перерахунок позивачу пенсії за віком пенсійним органом не розглядалось, рішення про відмову у перерахунку пенсії не ухвалювалось, а лист від 01.08.2019 має роз`яснювальний характер та не тягне для позивача правових наслідків.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, за відсутності доказів звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії за формою, визначеною Порядком №22-1, та ухвалення пенсійним органом рішення про відмову у перерахунку ОСОБА_1 пенсії за віком, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що якщо позивач виявляє бажання перерахувати пенсію, він не позбавлений можливості звернутись до пенсійного органу із заявою встановленого зразка та отримати рішення пенсійного органу щодо розгляду заяви із зазначеного питання та у разі незгоди з прийнятим рішенням, звертатись до суду за захистом порушеного права.

Доводи апеляційної скарги щодо необов`язковості дотримання позивачем приписів Порядку № 22-1, оскільки він є внутрішнім документом органів Пенсійного фонду України, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Пунктом 1 Порядку № 22-1 вказано, що цим порядком врегульовано процедуру подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто, вказаний Порядок було затверджено на виконання приписів Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та ним визначено певний алгоритм дій осіб при поданні та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, а також визначено порядок розгляду вказаних заяв органом, що призначає пенсію.

Таким чином, Порядком № 22-1 врегульовано не лише обов`язки органу, що призначає пенсію при отриманні документів для призначення (перерахунку) пенсій, а й осіб, що звертаються за таким призначенням (перерахунком) пенсії.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково надано оцінку заяві позивача від 10.07.2019 року на відповідність вимогам чинного законодавства, оскільки позивач про це не заявляла вимог в позовній заяві, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 КАС України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 73 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 90 КАС України).

Враховуючи вищенаведені норми, колегія суддів зазначає, що суд надає оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам. В підтвердженнях заявлених позовних вимог щодо неправомірності дій відповідача про відмову у перерахунку пенсії, позивачем була надана її заява до відповідача від 13.07.2020 року. Таким чином, вказана заява підлягала оцінці, як і всі наявні в матеріалах справи докази.

На підставі наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість надання судом першої інстанції оцінці заяві позивача від 10.07.2019 року як доказу у справі.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів не приймає такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року у справі №440/3496/19 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року у справі №440/3496/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді Л.О. Донець Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 24.09.2020 року