Справа № 620/228/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/228/19 Суддя першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на проголошене о 15 годині 16 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року, повний текст якого складено 11 червня 2020 року, у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі - ГУ ДФС у Чернігівській області), у подальшому заміненого на правонаступника - Головне управління ДПС у Чернігівській області (далі - Відповідач, ГУ ДПС у Чернігівській області), Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України) про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року №Ф-14988-17 та рішення ДФС України від 09.01.2019 року №982/6/99-99-11-05-02-25, якою вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року №Ф-14988-17 залишено без змін.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2019 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 06.02.2020 року частково задоволено касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 - рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року №Ф-14988-17 на суму 20 287,78 грн. скасовано, а справу у цій частині направлено на новий розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2019 року залишено без змін.

При цьому суд касаційної інстанції, наголошуючи на необхідності врахування при вирішенні даного спору рішення Верховного Суду від 02.09.2019 року у зразковій справі №520/3939/19, а також висновків Верховного Суду про те, що необхідною умовою для звільнення фізичної особи-підприємця від сплати єдиного внеску, є отримання такою особою пенсії за віком або по інвалідності або соціальної допомоги у зв`язку з інвалідністю, зазначив, що під час нового розгляду необхідно з`ясувати вид пенсійних виплат, які було призначено Позивачу протягом спірного періоду, враховуючи розбіжності між відомостями, зазначеними у посвідченні про призначення пенсії за вислугу років від 07.11.2003 року, та довідці Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 30.07.2004 року про право Позивачу на знижку по оплаті комунальних послуг як пенсіонера, звільненого зі служби за віком (а.с. 87). Крім того, Верховним Судом вказано на необхідності встановлення обставин, чи отримував Позивач у спірний період пенсійні виплати або соціальну допомогу по інвалідності.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», жодних виплат у зв`язку із встановленням інвалідності не отримує, то він не звільняється від обов`язку із сплати єдиного внеску за правилами ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та задовольнити позовні вимоги в частині, переданій на новий розгляд Верховним Судом. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не були враховані висновки Верховного Суду у зразковій справі №520/3939/19 щодо відсутності у контролюючого органу правових підстав для встановлення ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування на цій підставі єдиного внеску фізичній особі-підприємцю, яка не перебуває на обліку як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність та не подає відповідну звітність. Зазначає, що користується пільгою із сплати єдиного внеску з 2014 року як особа з інвалідністю, яка отримує пенсію. Стверджує, що суд не врахував, що пенсія за вислугу років була призначена Позивачу у зв`язку виходом на пенсію за віком.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.09.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Чернігівській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не встановлено пільг із сплати єдиного внеску для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а статусу фізичної особи-підприємця Позивач позбавлений лише з 18.02.2020 року. Окремо звертає увагу, що не звільняються від сплати єдиного внеску особи, які отримують пенсію за вислугу років.

У судовому засіданні представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 13.03.2014 року та з 01.04.2014 року перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Ріпкинському районі Чернігівської області як платник єдиного внеску, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та копією витягу з реєстру платників єдиного податку (т. 1 а.с. 14, 15).

Згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 07.11.2003 року, та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 22.04.2020 року № 39/03-21 ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (т. 1 а.с. 87, 194).

Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно даних з Єдиного реєстру адвокатів України ОСОБА_1 є адвокатом згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.07.2005 року №279.

Крім того, Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи з 2008 року, а з квітня 2018 року - особою з інвалідністю ІІ групи безстроково, а також особою, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС І категорії, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 та копіями довідок МСЕК серії МСЕ-ЧНВ № 073442 від 07.10.2008 року та серії АВБ № 058477 від 17.04.2018 року (т. 1 а.с. 17, 25, 26).

Матеріали справи також свідчать, що ГУ ДФС у Чернігівській області було сформовано та направлено ФОП ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року № Ф-14988-17 на суму 20 287,78 грн. (т. 1 а.с. 13).

Позивач оскаржив вказану вимогу до ДФС України, проте рішенням про результати розгляду скарги від 09.01.2019 року № 982/6/99-99-11-05-02-25 скаргу ФОП ОСОБА_1 від 07.12.2018 року залишено без задоволення, а вимогу - без змін (т. 1 а.с. 9-12).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 14, 63, 65, 178 Податкового кодексу України, ст. ст. 1, 4, 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст. ст. 1, 4, 13 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», а також ряду підзаконних актів, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність та є пенсіонерами за віком і отримують відповідно до закону пенсію, нарахування єдиного внеску здійснюється на загальних підставах.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник», за яким це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

У свою чергу, згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому, у редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як було зазначено вище, за правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Приписи ч. 2 ст. 5 Закону визначають, що взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1 та 15 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

Питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах ДФС, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття на облік/зняття з обліку платників єдиного внеску визначаються затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 року № 1162 Порядком обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок №1162), який в силу п. 3 розд. І останнього поширюється на поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону.

Згідно п. 1 розд. ІІІ Порядку №1162 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою № 12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Приписи п. 2 розд. ІІІ Порядку №1162 визначають, що платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності.

Тобто, положеннями Порядку №1162 не передбачено для контролюючого органу можливості самостійного взяття на облік як платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності. Взяття такої особи на облік платників єдиного внеску можливе виключно за її заявою.

При цьому, зі змісту п. 4 розділу VI Порядку № 1162 випливає, що фізична особа, зареєстрована як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, але не перебуває на обліку чи знята з обліку в контролюючому органі, обліковується в реєстрі страхувальників як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, з ознакою «платник не подав заяви для взяття на облік».

Тобто, закріплене цим пунктом право контролюючого органу брати на облік як платника єдиного внеску особу, яка провадить незалежну професійну діяльність і не перебуває на такому обліку, може бути реалізоване виключно у разі подання цією особою відповідної заяви.

З матеріалів справи, зокрема, зі змісту позовної заяви, вбачається, що із заявою про постановку на облік як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, Позивач не звертався. Разом з тим, матеріали справи свідчать, що ГУ ДФС у Чернігівській області обліковує ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця та особу, яка проводить незалежну професійну діяльність з 04.10.2017 року, що зазначено у рішенні ДФС України від 09.01.2019 року №982/6/99-99-11-05-02-25 (т. 1 а.с. 27-28) та випливає зі змісту інтегрованої картки платника (т. 1 а.с. 82-84).

Отже, як вірно зазначив Апелянт, дії ГУ ДФС у Чернігівській області щодо самостійного встановлення ОСОБА_1 ознаки незалежної професійної діяльності не узгоджуються з нормами Порядку № 1162, якими визначено процедуру взяття на облік платників єдиного внеску.

За правилами п. 3 розд. ІІІ Порядку №1162 платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою № 2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 16 Закону ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 20 Закону реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Приписи абз. 3 ч. 2 ст. 20 Закону визначають, що відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами.

Порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з реєстру застрахованих осіб визначається Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1 (далі - Положення №10-1).

Згідно п. 1 розд. ІІІ Положення №10-1 з метою забезпечення обробки інформації в реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки.

Відповідно до п. 2 розд. ІІІ Положення №10-1 облікова картка відкривається в разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом.

За правилами п. 2 розд. ІV Положення № 10-1 до облікових карток реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

Процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску до ДФС України, яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів, визначає затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року № 435 Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок №435).

Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку № 435 передбачено, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, формують та подають самі за себе до органів доходів і зборів Звіт один раз на рік до 01 травня року, що настає за звітним періодом.

Звітним періодом для них є календарний рік.

Звіт подається за формою № Д5 із зазначенням типу форми «початкова».

Отже, аналіз приписів Закону та Положення №10-1 свідчить про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи - підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до Пенсійного фонду України щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом, як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до п. 1.3 ст. 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Відтак, положення Податкового кодексу України не регулюють питання, зокрема, погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 2 Закону виключно останнім визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Отже, хоча процедура щодо обліку платників єдиного внеску й була встановлена підзаконним нормативно-правовим актом, однак у частині визначення видів платників єдиного соціального внеску вона суперечить Закону, тому немає підстав вважати, що дії органу, який використовував таку процедуру, узгоджуються з принципом належного врядування, оскільки надано перевагу приписам нормативно-правового акта, нижчому за ієрархією від указаного Закону.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у зразковій справі № 520/3939/19.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що нарахування контролюючим органом фізичній особі-підприємцю окремо як самозяйнятій особі, яка відповідної заяви про взяття на облік не подавала, єдиного внеску перебуває поза межами правового поля.

З урахуванням наведеного, вирішуючи питання щодо наявності у ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця пільг із сплати єдиного внеску за період з 01.01.2017 року по 31.10.2018 року, судова колегія, з урахування висновків Верховного Суду у даній справі, вважає за необхідне зазначити таке.

Положеннями ч. 4 ст. 4 Закону було передбачено, що особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З 01.01.2018 року норма частини 4 статті 4 Закону викладена у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VIII, за якою особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз наведених норм у редакціях, що діяли протягом 2017-2018 років, свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а з врахуванням змін, внесених Законом № 2148-VIII, також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов:

- є пенсіонерами за віком або інвалідами; після законодавчих змін - отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,

- отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Таким чином, Законом встановлені дві чітко сформульовані обов`язкові вимоги за яких особа звільняється від сплати єдиного внеску: особа є пенсіонером за віком або інвалідом; особа отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Наведені критерії відповідності фізичної особи-підприємця умовам ч. 4 ст. 4 Закону окреслені Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 року у справі №1640/2837/18, а також у постанові від 19.04.2019 року у справі № 819/538/18.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , як фізична особа підприємець, станом на 2017-2018 роки був особою з інвалідністю ІІІ, а потім ІІ групи та отримував пенсію за вислугу років (у період з 26.04.2018 року по 10.10.2018 року пенсію по інвалідності), то останній у розумінні положень Закону звільняється від сплати за себе єдиного внеску.

При цьому той факт, що згідно відомостей Управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації Чернігівської області (т. 1 а.с. 197) ОСОБА_1 державну соціальну допомогу особам з інвалідністю не отримує, не мають правового значення для розгляду і вирішення даної справи з огляду на те, що, як було встановлено вище, Позивач отримує призначену відповідно до закону пенсію.

Крім того, судовою колегією враховується, що наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 затверджена Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розділ V якої регламентує порядок добровільної сплати єдиного внеску та порядок укладення договорів про добровільну участь.

Отже, добровільна сплата єдиного внеску здійснюється за умови укладення такою особою з органом доходів і зборів договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що між Позивачем і Відповідачем укладався договір про добровільну участь ФОП ОСОБА_1 у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів Апелянта про те, що оскаржувана вимога від 13.11.2018 року №Ф-14988-17 прийнята ГУ ДФС у Чернігівській області за відсутніх на те правових підстав.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваної вимоги з огляду не безпідставність встановлення Позивачу, як фізичній особі-підприємцю, ознак само зайнятої особи, а також звільнення останнього від сплати єдиного внеску в силу ч. 4 ст. 4 Закону, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Чернігівського окружного адміністративного суду про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 291, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати прийняту Головним управлінням ДПС у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул.. Реміснича, 11, ) вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 листопада 2018 року №Ф-14988-17.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено та підписано « 23» вересня 2020 року.