Справа № 826/5633/13-а
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5633/13-а Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Смолій І.В., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Файдюка В.В.

при секретарі Кондрат Л.Г.

за участю:

представника відповідача: Івах Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Спар-Центр» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2013 року за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спар-Центр» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спар-Центр» (далі - Позивач, ТОВ «Спар-Центр») звернулося до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у місті Києві) у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 17 жовтня 2012 року:

- № , яким визначено Товариству суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 1862683,00 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 1564901,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 297782,00 грн.;

- № , яким визначено Товариству суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі 2230998,00 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 1752150,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 478848,00 грн.;

- №, яким зменшено Товариству суму від`ємного значення об`єкта оподаткування ПДВ на 116966,00 грн.,

- від 04 січня 2013 року №, яким визначено Товариству суму грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб у розмірі 18088,00 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 15304,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 2854,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2013 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, дана справа вже була розглянута Київським апеляційним адміністративним судом та Верховним Судом.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2013 року та ухвалено нову, якою позов ТОВ «Спар-Центр» задоволено. Визнано протиправними та скасувано податкові повідомлення-рішення від 17 жовтня 2012 року: № в частині донарахувань на суму 1442225,00 грн. - основного платежу та 327649,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій; № в частині донарахувань на суму 1199830,00 грн. - основного платежу та 297782,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій; податкові повідомлення-рішення від 17 жовтня 2012 року № та від 04 січня 2013 року №.

Постановою Верховного Суду від 31.10.2019 року касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Так, Шостим апеляційним адміністративним судом, під час нового розгляду, неодноразово були постановлені ухвали про витребування належних доказів, у зв`язку з чим було зупинено провадження у справі, для встановлення обставин на які звертав увагу Верховний Суд під час розгляду касаційної скарги Головного управління ДФС у м. Києві та ухвалення постанови від 31.10.2019 року.

Судом апеляційної інстанції постановлено 6 ухвал про витребування доказів по справі, а саме:

1) Пояснення позивача щодо господарських відносин з ТОВ «Лугавтодонстрой»»

- докази, які надають ТОВ «Спар-Центр» право на формування податкового кредиту;

- первинні бухгалтерські документи, які підтверджують право ТОВ «Спар-Центр» на формування податкового кредиту.

2) Докази змін у майновому стані ТОВ «Спар-Центр» із обов`язковим зазначенням та підтвердженням:

- економічної вигоди;

- ділової мети.

3) Докази утримання ТОВ «Спар-Центр» до бюджету податку на доходи з фізичних осіб;

Крім того, судом апеляційної інстанції зобов`язано ГУ ДФС у місті Києві вручити під розписку (із зазначенням переліку документів, які отримав позивач) ТОВ «Спар-Центр» усі прийняті судом під час розгляду даної справи процесуальні документи.

Між тим, станом на момент ухвалення даної постанови апелянтом не надано суду витребувані докази і не забезпечено особисту участь представника в судовому засіданні.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про розгляд справи на підстави наявних в матеріалах справи доказів, які надані сторонами під час первинного розгляду даної справи, в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.308 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши представника відповідача, яка прибула у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Спар-Центр» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2011 року по 30 червня 2012 року.

За результатами вказаної перевірки, відповідачем складено акт перевірки від 28 вересня 2012 року №778/22-4/36148976, у якому, окрім іншого, встановлено порушення позивачем: підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2, підпункту 138.8.1 пункту 138.8, підпунктів 138.10.2, 138.10.3 пункту 138.10 статті 138, підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпункту 140.1.2 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 1564901,00 грн.; пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.6 статті 201 ПК України, в результаті чого встановлено заниження ПДВ в загальній сумі 1752150,00 грн. та завищення від`ємного значення ПДВ за червень 2012 року (р.24) в сумі 116966,00 грн.; підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, підпункту «г» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту «а» пункту 171.2 статті 171, підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, в результаті чого встановлено заниження податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 15 304,00 грн.

У акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку про заниження ТОВ «Спар-Центр» грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств, зокрема, у зв`язку із: безпідставним включенням до складу валових витрат, що враховуються при визначенні об`єкту оподаткування, роялті в сумі 5672027,00 грн., виплачених компанії «SPAR UA» (Кіпр), яка не є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) такої плати за відкриття торгових об`єктів під міжнародними знаками для товарів та послуг групи SPAR; безпідставним включенням до складу валових витрат коштів, сплачених ТОВ «Клуб королівського відпочинку» за бронювання готелів, апартаментів, оформлення і доставку авіаквитків на місцеві рейси, організацію транспортного обслуговування та ін., оскільки надання таких послуг не пов`язано із господарською діяльністю Товариства; включенням до валових витрат витрати, не пов`язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме на придбання послуг у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та ПП «Рекор» з організації свят.

Також, за висновком відповідача, Товариством неправомірно сформовано податковий кредит з ПДВ по взаємовідносинам із ТОВ «ЛУГАВТОДОНСТРОЙ», оскільки перевіркою документально не підтверджено факту реальності здійснення таких господарських операцій.

Перевіркою встановлено й неоподаткування позивачем доходу, виплаченого фізичним особам як заробітну плату, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб на суму 15234,00 грн.

У зв`язку із встановленими вище порушеннями, податковим органом винесено наступні податкові повідомлення-рішення (далі по тексту - оскаржувані ППР):

- від 17.10.2012 року № , яким за позивачем визначено суму зобов`язання з податку на прибуток підприємств в сумі 1 862 683,00 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 1 564 901,00грн. та штрафні санкції в розмірі 297 782,00 грн.

- від 17.10.2012 року №, яким за позивачем визначено суму зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 2 230 998,00 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 1 752 150,00грн. та штрафні санкції в розмірі 478 848,00 грн.;

- від 17.10.2012 року №, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на додану вартість на 116 966,00 грн.

- від 04.01.2013 року № , яким за позивачем визначено суму зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, у тому числі за основним платежем в сумі 15 304,00 грн. та накладено штрафні санкції в розмірі 2 854,00 грн.

Позивач, частково не погоджуючись з оскаржуваними ППР, а саме: з податковим повідомленням-рішенням № від 17.10.20012 року, в частині донарахування зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 1 442 225,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 327 649,00грн., з податковим повідомленням-рішенням № від 17.10.2012 року, в частині донарахування зобов`язань в розмірі 1 199 830,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 297 787,00 грн., та податковими повідомленнями-рішеннями № від 17.10.2012 року та № від 04.01.2013 року в повному обсязі, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції погодився із твердженнями та мотивацією контролюючого органу про вчинення позивачем порушень, наведених у акті перевірки, й, як наслідок, визнав оскаржувані рішення такими, що прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України та Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За правилами п. 36.1 ст. 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов`язку, як передбачено п. 38.1 ст. 38 ПК України, визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Згідно пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Щодо висновків податкового органу про заниження позивачем зобов`язань з податок на прибуток підприємств, у тому числі у зв`язку із включенням до складу валових витрат плату роялті, в сумі - 5672027грн., компанії «SPAR UA» (Кіпр), суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.225 п. 14.1 ст. 14 ПК України, роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом. При цьому під терміном «платежі за авторськими правами та ліцензіями» розуміють будь-які платежі, які отримані як компенсація за продаж, використання або надання права використання.

Доходи у вигляді роялті, сплачені резидентами України, є доходами нерезидента з джерелом їх походження з України (пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

При визначенні об`єкта оподаткування враховуються, зокрема, витрати з нарахування роялті (абз. 1 пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 ПК України).

При цьому, відповідно до абз. 2 пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 ПК України до складу витрат не включаються нарахування роялті у звітному періоді на користь: нерезидента (крім нарахувань на користь постійного представництва нерезидента, яке підлягає оподаткуванню згідно з пунктом 160.8, нарахувань, що здійснюються суб`єктами господарювання у сфері телебачення і радіомовлення відповідно до Закону України «Про телебачення і радіомовлення», та нарахувань за надання права на користування авторським, суміжним правом на кінематографічні фільми іноземного виробництва, музичні та літературні твори) в обсязі, що перевищує 4 відсотки доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) (за вирахуванням податку на додану вартість та акцизного податку) за рік, що передує звітному, а також у випадках, якщо виконується будь-яка з умов, зокрема, особа, на користь якої нараховується плата за такі послуги, не є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) такої плати за послуги, за виключенням випадків, коли бенефіціар (фактичний власник) надав право отримувати таку винагороду іншим особам.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем здійснювались розрахунки згідно договору про надання ексклюзивного права на використання логотипів і торгових марок SPAR, EUROSPAR, INTERSPAR, SPAR Express.

Так, позивач заключив договір про партнерство № 2012SPCEN від 01.01.2012 року з компанією «SPAR UA» Кіпр, відповідно до якого SPAR UA (Кіпр) надало йому право на відкриття торгових об`єктів під міжнародними знаками для товарів і послуг групи SPAR, з зобов`язанням позивача здійснювати на користь SPAR UA (Кіпр) щомісячні платежі (роялті), які становлять 4 % від товарообороту об`єктів торгівлі, відкритих від знаками для товарів і послуг групи SPAR.

31.12.2011 року між компанією SPAR International BV (Нідерланди) та компанією SPAR UA (Кіпр) укладено договір, за яким SPAR International BV (Нідерланди) передала ексклюзивне право SPAR UA (Кіпр) в рамках офіційного кордону України використовувати комерційні найменування SPAR і знаки для товарів і послуг SPAR та наділила SPAR UA (Кіпр) повноваженнями щодо передачі третім особам на території України прав на використання (субліцензії) комерційних найменувань SPAR, EUROSPAR, INTERSPAR та SPAR EXPRESS і знаків для товарів і послуг SPAR.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що сума винагороди, яку має сплачувати за договором SPAR UA (Кіпр) на користь SPAR International BV (Нідерланди), є фіксованою та не залежить від наявності чи відсутності у SPAR UA (Кіпр) надходжень від подальшої передачі третім особам прав на використання комерційних найменувань SPAR, EUROSPAR, INTERSPAR та SPAR EXPRESS і знаків для товарів і послуг SPAR (за субліцензійними договорами) на території України. SPAR UA (Кіпр) не здійснює будь-яких інших платежів (відсотку від надходжень тощо) на користь SPAR International BV (Нідерланди) за договором.

Таким чином, SPAR UA (Кіпр) є бенефіціарним (фактичним) отримувачем доходу, який виплачується ТОВ «Спар-Центр» на підставі договору від 01.01.2012 року.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2012 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративно суду від 14.02.2013 року в справі № 2а-14772/12/2670, щодо предмету спору з податковим органом, а саме: правомірності включення до валових витрат ТОВ «Спар-Центр» плати роялті на користь компанії «SPAR UA» Кіпр.

Тобто, вказані обставини мають преюдиційне значення в даній справі, відповідно до ст. 78 КАС України в чинній редакції (ст. 72 КАС України в редакції до 15.12.2017 року).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 78 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що ТОВ «Спар-Центр» правомірно включено до складу валових витрат плату роялті в сумі 5672027грн.

Щодо висновків податкового органу про нікчемність правочинів укладених між ТОВ «Спар-Центр» та ТОВ «Лугавтодонстрой», які стали підставою для донарахування зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 1 442 225,00 грн. та зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на додану вартість в розмірі 116 966, 00 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, у перевіряємому періоді ТОВ «Спар-Центр» мало взаємовідносини з контрагентом - ТОВ «Лугавтодонстрой».

Так, між ТОВ «Спар-Центр» та ТОВ «Луганстрой» було укладено договір надання послуг № 02.06.2011 від 02.06.2011 року, відповідно до умов якого ТОВ «Лугавтодонстрой» зобов`язувалося на платній основі надати позивачу послуги.

В акті перевірки податковим органом зазначено, що на виконання умов договору ТОВ «Лугавтодонстрой» виписано податкові накладні: від 10.06.2011, 11.06.2011, 14.06.2011, 16.06.2011, 29.06.2011, 30.06.2011, 01.07.2011, 01.04.2011, 01.05.2011, 01.06.2011.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що більшість із наведених у таблиці податкових накладних, на які посилається податковий орган в акті перевірки, виписані до дати підписання договору від 02.06.2011 року.

Крім того, позивач заперечує про існування вищевказаного договору.

У свою чергу, на підтвердження господарських операцій між ТОВ «Спар-Центр» та ТОВ «Лугавтодонстрой», позивачем надано договори надання послуг № 01/04 від 01.04.2011 року та договір поставки № 01/04/2011 від 01.04.2011 року.

Виконання умов договору підтверджується податковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи та первинними документами, які досліджені судом апеляційної інстанції в повному обсязі під час розгляду справи.

Згідно пп. 14.1.181. пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1. ст. 198 ПК України встановлено право суб`єкта підприємницької діяльності на віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кодекс України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 ПК України).

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Відповідно до п. 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, що ведеться підприємством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що містять відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення.

Отже, з наведених законодавчих приписів вбачається, що наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків. При цьому господарські операції мають бути відображені в податковому обліку відповідно до їх реального змісту.

Зокрема, не може визнаватися право платника ПДВ на податковий кредит у тому разі, якщо відповідні товари ним реально не придбавалися, або якщо витрати на таке придбання реально не понесені тощо.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що акт перевірки не містить доказів невідповідності наданих позивачем під час перевірки первинних документів бухгалтерського та податкового обліку приписам п.2 ст.3, ст. 4, п.1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п. 1,2 п. 1, п. 2.1, п. 2.7 п.2 Положення про документальне підтвердження записів у бухгалтерському обліку, затверджене Наказом МФУ від 24.05.1995 року № 88.

Досліджені документи бухгалтерського та податкового обліку мають обов`язкові реквізити відповідно до нормативних документів, які регламентують порядок їх складання.

Таким чином, надані позивачем первинні документи за змістом і формою є первинними документами у розумінні положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та містять інформацію про здійснені господарські операції, а тому є належними доказами в розумінні адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене, та враховуючи те, що податкові накладні виписані ТОВ «Лугавтодонстрой» у встановленому чинним законодавством порядку, позивачем правомірно сформовано податковий кредит та відображено його суму в декларації з податку на додану вартість за травень, червень та липень 2011 року.

В своїх висновках податковий орган посилається на те, що укладені між позивачем та контрагентом договори є нікчемними.

Здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 203, 204, 215, 216, 228 ЦК України, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що підстав для визнання нікчемними укладені договори між позивачем та його контрагентом відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що податковим органом, як суб`єктом владних повноважень, не доведено, що господарські операції позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності позивача та його контрагента, оскільки доказів визнання нікчемними угод ні суду першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи, відповідачем не надано.

Висновки податкового органу ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами і не мають фактичного та правового обґрунтування.

Як вбачається з матеріалів справи, угоди, які укладені між позивачем та його контрагентом, не визнані судом недійсними, їх недійсність прямо не встановлена законом, у зв`язку з чим існує презумпція правомірності вказаних правочинів, а також наявність взаємних прав та обов`язків сторін за такими угодами.

Крім того, усі посилання на недоведеність реальності здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Лугавтодонстрой», ґрунтуються на підставі актів про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Лугавтодонстрой» від 12.10.2011 року №1808/16/37384825, 12.10.2011 року №1807/16/37384825 та акту про результати камеральної перевірки ТОВ «Лугавтодонстрой» від 25.07.2011 року №1377/16/37384825.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначені вище акти про неможливість проведення зустрічної звірки та про результати камеральної перевірки ТОВ «Лугавтодонстрой» були прийняті судом першої інстанції без підпису посадової особи державного органу.

У свою чергу, згідно вимог і правил Національного стандарту України Державної системи стандартів України 4163-2003 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів», що затверджений наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 р. № 55, підписання уповноваженою посадовою особою та скріплення відповідною печаткою забезпечує юридичну силу документу.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що приєднавши до матеріалів справи документ, який не містить підпису та посилаючись на нього у своїй постанові, суд першої інстанції фактично обґрунтував свою правову позицію на неналежних, недопустимих і незасвідчених доказах, що в свою чергу, протирічить принципам адміністративного судочинства.

Крім того, чинне законодавство, станом на час виникнення спірних правовідносин, не покладає на платника податків обов`язку перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту та заявляти відповідні суми до бюджетного відшкодування.

Зазначена позиція судової колегії узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання контрагентом свої зобов`язання зі сплати податку.

Щодо правомірності оскаржуваного ППР № від 04.01.2013 року про збільшення суми грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до п. 171.2 ст. 171 ПК України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку».

Відповідно пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем крім основного доходу - заробітної плати було виплачено на картковий рахунок фізичних осіб гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відмінний від того куди перераховувалась заробітна плата, додаткові кошти.

Разом з тим, в своїй апеляційній скарзі апелянт наголошує, що заробітна плата робітникам підприємства виплачується за фактично відпрацьований час, без затримок, шляхом перерахування на транзитний рахунок в Банк «Кредит Дніпро». Усі податки нараховані на заробітну плату та утримані із заробітної плати сплачені в бюджет своєчасно та в повному обсязі. Заборгованість при виплаті заробітної плати при звільненні вказаних осіб відсутня.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що про встановлення порушень податкового законодавства при нарахуванні та виплати заробітної плати можуть свідчити лише первинні бухгалтерські документи щодо нарахування та виплати цієї заробітної плати. Інші грошові кошти, природа (власність) яких не встановлена, якщо вони і були надані працівникам, не відповідають визначенню заробітної плати, та не є об`єктом оподаткування податку з доходів фізичних осіб розумінні Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Таким чином, контролюючим органом не доведено обґрунтування правомірності прийнятих податкових санкцій навіть під час повторного розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому оскаржувані ППР є протиправними та підлягають скасуванню.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Також, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до пп. «б» п. 4 ч.1 ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Спар-Центр» було сплачено судовий збір в розмірі 2294 грн. 00 коп. судового збору за подання адміністративного позову, та 1147 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги, що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що сплачений позивачем під час подання позовної заяви судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спар-Центр» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2013 року скасувати та ухвалити нову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Спар-Центр» до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС від 17 жовтня 2012 року № в частині донарахувань на суму 1 442 225, 00 грн. - основного платежу та 327 649, 00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС від 17 жовтня 2012 року № в частині донарахувань на суму 1 199 830, 00 грн. - основного платежу та 297 782, 00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС від 17 жовтня 2012 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС від 04 січня 2013 року №.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спар-Центр» 2294 грн. 00 коп. судового збору за подання адміністративного позову, та 1147 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 21.09.2020 року