Справа № 826/54/16
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/54/16 Головуючий у 1-й інстанції: Чудак О.М.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.05.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - Міністерство внутрішніх справ України про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- зобов`язати Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України призначити позивача на посаду, рівнозначну посаді, яку він обіймав до звільнення;

- стягнути з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача двомісячне грошове забезпечення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.05.2020 позов задоовлено частково: стягнуто з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по 25.12.2015 у розмірі 8 476, 92 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно змінити, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01.04.1999 працював у Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі Міністерства внутрішніх справ України (т. 1 а.с. 8-9).

Відповідно до наказу МВС від 06.11.2015 № 2345/ос «По особовому складу Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України» (т. 1 а.с. 42), згідно з пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача звільнено з 06.11.2015 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з посади головного експерта відділу біологічної експертизи лабораторії спеціальних видів експертизи Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Позивач, вважаючи своє звільнення протиправним, звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивач не виконав умови Закону України «Про Національну поліцію» в частині вчинення необхідних дій з метою подальшого працевлаштування та поданням вказаного рапорту, звільнення позивача є правомірним, що свідчить про те, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 на посаду, рівнозначну посаді, яку він обіймав до звільнення та стягнення з відповідача на користь позивача середного заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача двомісячного грошового забезпечення, оскільки позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил, а тому положення пункту 3.4.8 Інструкції № 499 на нього не розповсюджуються. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача необхідно захистити порушені права позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по 25.12.2015 у розмірі 8 476, 92 грн. та задовольнити дані позовні вимоги.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів вважає доводи позивача частково обґрунтованими та частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 18 вказаного Закону України від 20.12.1990 № 565-XII «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114), згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон № 565-ХІІ втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02.07.2015 № 580-VІІІ «Про Національну поліцію».

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 01.01.2017.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в офіційному виданні «Голос України» 06.08.2015 за №141-142 і набрав чинності 07.11.2015.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону набрали чинності з 07.08.2015.

Відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону з дня опублікування Закону, яким є 06.08.2015, всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 9 цього розділу Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 цього ж розділу Закону, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням № 114.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, що ДНДЕКЦ МВС України є державною спеціалізованою установою, яка належить до сфери управління МВС, яка до 06.11.2015 здійснювала судово-експерту діяльність, забезпечувала участь спеціалістів в оперативно-розшукових, слідчих та інших процесуальних діях. Свою діяльність здійснює у відповідності до Законів України «Про судову експертизу», «Про міліцію», «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», Положення №114 та інших спеціалізованих нормативно-правових актів.

На підставі вищевикладених норм законодавства вбачається, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за їх згодою та в спосіб, визначений пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІ опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно тримісячний термін з дня опублікування скінчився 06.11.2015.

При цьому, працівники міліції, які не проінформували про своє волевиявлення або проінформували з порушенням строку, визначеного цим законом, звільняються у встановленому порядку.

Разом із тим, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі, відповідно до положень Закону не є його обов`язком.

Колегія суддів наголошує, що положення Закону України «Про Національну поліцію» є спеціальною нормою в галузі трудового законодавства і тому є пріоритетною. Загальні норми можуть бути застосовані лише щодо питань, не врегульованих спеціальною нормою.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем станом на 07.11.2015 згода про прийняття на службу до будь-якого органу, закладу, установи поліції або органів внутрішніх справ не подавалася, натомість позивач звернувся з рапортом від 06.11.2015 (т. 1 а.с. 43) про його звільнення, виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та вихідної допомоги.

За таких обставин, враховуючи невиконання позивачем умов Закону України «Про Національну поліцію» в частині вчинення необхідних дій з метою подальшого працевлаштування та поданням вказаного рапорту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача є правомірним.

При цьому, враховуючи визнання правомірним звільнення позивача, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Що стосується стягнення з відповідача двомісячного грошового забезпечення, встановленого пунктом 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 № 499 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896, чинної на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 499), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3.4.8. Інструкції № 499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв`язку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення). Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом. Після закінчення двох місяців грошове забезпечення виплачується тільки за рішенням Міністра внутрішніх справ України. Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу виплачуються тільки оклади за спеціальними званнями. Під час визначення права на грошове забезпечення у строки, передбачені цією Інструкцією, не зараховуються періоди перебування особи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я. За бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

З аналізу вказаних норм вбачається, що такі норми розповсюджуються лише на тих осіб рядового і начальницького складу, які звільнені з посади у зв`язку із скороченням штатної посади, але залишені (перебувають) на службі в органах внутрішніх справ.

Отже, оскільки позивача, відповідно до наказу 06.11.2015 № 2345/ос звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення пункту 3.4.8 Інструкції № 499 на нього не розповсюджуються.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів зазначає таке.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом, зокрема, у постанові від 31.01.2020 у справі № 823/1477/16 (адміністративне провадження №К/9901/16121/18), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм КЗпП України на працівників органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з органів внутрішніх справ (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів внутрішніх справ (поліцейських), не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 806/217/17, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки матеріалами справи не підтверджується проведення розрахунку з позивачем при звільненні останнього, то відповідачем допущено порушення приписів статей 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні з органів внутрішніх справ, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який би регулював питання розрахунку середньої заробітної плати поліцейських, колегія суддів вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин загальні положення, які регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 06.11.2015, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за вересень та жовтень 2015 року.

Відповідно до довідки ДНДЕКЦ МВС від 05.11.2015 № 69 (т. 1 а.с. 10) про доходи позивача розмір його грошового забезпечення за вересень визначено - 5 062, 64 грн., а за жовтень 6 105, 64 грн. Разом становить - 11 168, 28 грн.

Загальна кількість робочих днів у вересні та жовтні 2015 року склала 43 дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) за останні два місяці перед звільненням з посади (вересень та жовтень 2015 року) становить: 11 168, 28 грн/43 робочих днів = 259, 73 грн.

Отже, час затримки остаточного розрахунку з позивачем за період з 06.11.2015 (день звільнення) по 25.12.2015 (день остаточного розрахунку з позивачем, що підтверджується випискою у т. 1 на а.с. 11, що не заперечується відповідачем) становить 36 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 9 350, 28 грн. (259, 73 грн (середньоденний заробіток) * на 36 робочих днів (час затримки розрахунку з 06.11.2015 по 25.12.2015)).

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не вірно вирахував його розмір, що є підставою для зміни судового рішення.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно частково задоволено позовні вимоги, однак неповно встановлено обставини справи і частково порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що частково спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його змінити, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і частково порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.05.2020, зазначивши, що розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 , становить - 9 350, 28 грн.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.05.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 21.09.2020.