Справа № 400/758/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/758/20

Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Миколаїв, 28 квітня 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області про відмову у призначені пенсії за вислугу років №241/03.19 від 09.08.2019 року; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України призначити пенсію за вислугу років, починаючи з червня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області про відмову у призначені пенсії за вислугу років №241/03.19 від 09.08.2019 року; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України призначити пенсію за вислугу років, починаючи з червня 2019 року.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він працював на посаді майстра виробничого навчання у Березнегуватському професійно - технічному училищу №35 та має понад 26 років трудового стажу, у зв`язку з чим звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням вищезазначеного педагогічного стажу. Однак, відповідач своїм рішенням від 09.08.2019 року відмовив у призначені йому пенсії з підстав відсутності необхідного стажу, який дає право на пенсію за вислугу років не зважаючи на те, що 04 червня 2019 року Конституційним Судом України ухвалено Рішення №2-р/2019, яким Суд визнав неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (в редакції змін, внесених Законом № 213 та Законом № 911, далі-Закон №1788).

Вважаючи таке рішення протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 09.08.2019 року №241/03.19-р про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за вислугу років; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років починаючи з 12.06.2019 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Миколаївській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку із чим апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції.

У своїх доводах апелянт зазначає, що у зв`язку із відсутністю тривалості стажу роботи на посаді, що дає право на пенсію за вислугу років, у відповідача були відсутні підстави для призначення позивачу такого виду пенсії. Таким чином спірне рішення від 09.08.2019 року № 241/03.19 -р є правомірним, а висновки суду першої інстанції щодо наявності права у позивача на пенсію за вислугу років помилковими.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Миколаївській області в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів згідно ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивач у період з 01.09.1992р. по 05.03.2019 р. працював на посаді майстра виробничого навчання у Березнегуватському професійно- технічному училищу №35 та має понад 26 років 6 місяців трудового стажу, у зв`язку з чим 12 червня 2019 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, до заяви були надані довідка про присвоєння ідентифікаційного коду, паспорт громадянина України та трудова книжка, диплом про навчання, довідка Березнегуватського райвійськкомату, архівна довідка об`єднаного трудового архіву селищної, сільських рад Березнегуватського району, індивідуальні відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за 1999-2019 роки.

09.08.2019 р. відповідачем прийнято рішення №241/03.19-р, яким позивачу відмовлено у призначені пенсії за вислугу років.

Вважаючи вищезазначене рішення відповідача протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на приписи Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 року, виходив з того, що відповідно до записів з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 , останній працював на посаді майстра з виробничого навчання з вересня 1992 року по березень 2019 року, тобто більше ніж 25 років та дійшов висновку про наявність права у позивача на призначення пенсії за вислугу років, на момент звернення до органу ПФУ.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до п.2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Статтею 51 Закону №1788 передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно з п. «е» ст.. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у редакції до 02.03.2015 року, право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» 02.03.2015 № 213-VIII, було внесено зміни у ст. 55 Закону № 1788, зокрема, було підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону № 1788.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року було встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п. "е" ст. 55 Закону № 1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Водночас, як зауважив суд першої інстанції, 04.06.2019 р. Конституційним Судом України було ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що Конституційний Суд України ухвалюючи Рішення №2- р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Тобто, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком.

Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Згідно статті 51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

У зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788 - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними. Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення №2-р/2019 - з 04.06.2019.

Враховуючи вказане, на день звернення позивача до відповідача пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники, зокрема, охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

На підставі з`ясованих обставин, посилання апелянта на положення абзацу 19 пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції Закону №911-УІІІ від 24.12.2015 року) щодо набуття позивачем права на пенсію за вислугу років після досягнення віку 55 років та обмеження цього права наявністю спеціального стажу, на думку колегії суддів, є безпідставними.

За правилами ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» розцінив відмову в перерахунку пенсії через не встановлення певного порядку, як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Бутченко проти України», у якій констатовано, що Кабінет Міністрів України повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно не доведення відповідачем існування будь-яких об`єктивних та законних підстав для того, щоб відмовляти позивачу в призначенні пенсії з підстав відсутності певного порядку її призначення.

Вимогами ст. 62 Закону України №1788 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

З наявної в матеріалах справи трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що позивач працював на посаді майстра виробничого навчання СПТУ № 35 (в подальшому - Березнегуватський професійний ліцей) з вересня 1992 року по березень 2019 року, тобто більше 25 років.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, про наявність у позивача станом на момент звернення до органу ПФУ права на пенсію за вислугу років.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закон № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки, як підтверджується матеріалами справи, із заявою про призначення пенсії позивач звернувся до пенсійного органу 12.06.2019 року, то саме з цієї дати його права підлягають відновленню, шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію, про що вірно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до положень ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, з огляду на зазначені обставини та норми права, що регулюють спірні правовідносини з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року, суд вважає протиправною відмову відповідача, викладену у спірному рішенні

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області про відмову у призначені пенсії за вислугу років №241/03.19 від 09.08.2019 року; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України призначити пенсію за вислугу років, починаючи з червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.