Справа № 240/12426/19
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12426/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович Ірина Едуардівна

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

16 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Роспотнюка М. В.,

представника відповідача: Малика С. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року (прийняту у м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Служби безпеки України в Житомирській області (далі - відповідач) про стягнення компенсації,

В С Т А Н О В И В :

позивач 19.12.2019 звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду в якому просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.06.2019 по 20.08.2019 у розмірі 111090,65 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 позовну заяву про стягнення компенсації залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що 21.08.2019 на банківський рахунок позивача зараховано 186712,33 гривень, як зарахування заробітної плати. Про те, що цим платежем йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні він дізнався тільки з довідки №57/85-2230, яку він отримав від відповідача 13.12.2019, а до суду звернувся 19.12.2019, через 6 днів з моменту отримання цієї довідки, тобто фактично не пропустив строку звернення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що позивачем не надано обґрунтованих доказів підтверджуючих наявність поважних підстав для поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду з даним позовом.

Також вказано, що позивач звернувся до Управлінням із роз`ясненням стосовно нарахованих коштів лише 14.11.2019, тобто через два місяці після їх отримання.

03.04.2020 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, де вказано, що відповідачем не проведено всіх належних розрахунків у день звільнення, так як на момент подачі позовної заяви про стягнення грошової компенсації за невчасний розрахунок відповідач не сплатив грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд задовольнити її повністю.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

23.12.2019 ухвалою суду відкрито провадження у справі №240/12426/19 за правилами спрощеного позовного провадження у справі без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Після відкриття провадження у справі до суду надійшло клопотання Управління Служби безпеки України в Житомирській області (вх.№1389/20), в якому відповідач зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 подана до суду з пропуском процесуального строку, визначеного ст. 122 КАС України, а тому просив залишити позовну заяву без розгляду.

04.05.2020 за наслідками розгляду питання дотримання ОСОБА_1 процесуальних строків під час звернення з даним позовом до суду, суд виніс ухвалу, якою позовну заяву залишив без руху та зобов`язав позивача усунути зазначені в ухвалі суду недоліки шляхом надання до суду клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

12.05.2020 відділом документального забезпечення суду була зареєстрована заява ОСОБА_1 про поновлення йому пропущеного процесуального строку на звернення з даним позовом до суду. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач вказує, що одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 186712,33 гривень дійсно була виплачена йому 21.08.2019, однак 21.08.2019 він не знав, що перераховані відповідачем на його картковий рахунок кошти в розмірі 186712,33 гривень є саме одноразовою грошовою допомогою, оскільки від банку він отримав смс-повідомлення лише про те, що такі кошти зараховано, без уточнення за що саме проведений платіж. Позивач зазначив, що про порушення своїх прав він дізнався 13.12.2019, коли отримав в Управлінні Служби безпеки України в Житомирській області довідку №57/85-2230, в якій було повідомлено коли саме та в якому розмірі йому була виплачена одноразова грошова допомога. З огляду на зазначене, позивач просив поновити йому пропущеного процесуального строку на звернення до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу про залишення позову без розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів наявності обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Частинами 1, 2 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Встановлений ст. 122 КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з Управління Служби безпеки України в Житомирській області середнього заробітку за період з 27.06.2019 по 20.08.2019, тобто за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги.

Таким чином, саме з 21.08.2019 - з моменту зарахування на картковий рахунок позивача одноразової грошової допомоги без виплати при цьому середнього заробітку за час затримки виплати такої грошової допомоги, для позивача розпочався перебіг процесуального строку на звернення з даним позовом до суду, оскільки саме з цього дня позивач дізнався (мав реальну можливість дізнатися) про те, що Управління Служби безпеки України в Житомирській області, з вини якого сталась затримка виплати всіх належних йому при звільненні сум, фактично з ним розрахувалось, однак не виплатило при цьому середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги.

Відтак, судом першої інстанції вірно вказано, що перебіг строку звернення з даним позовом до суду розпочався для позивача 22.08.2019, з наступного дня після дати коли позивач дізнався (мав реальну можливість дізнатися) про порушення свого права на виплату середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільнені.

В той же час, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільнені, позивач звернувся 19.12.2019.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, враховуючи те, що спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність управління СБУ - роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18.

Таким чином, доводи скаржника щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

У вказаній справі Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (невчасна виплата одноразової грошової допомоги при звільненні), що не входить до структури заробітної плати.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України вказано, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Слід зазначити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №815/2681/17, у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19, у постанові від 30.06.2020 у справі №360/4889/19.

Правова позиція щодо застосування до даної категорії справ місячного строку викладена також у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі №806/1989/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

В той же час, інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки остаточний розрахунок з позивачем Управління Служби безпеки України у Житомирській провело 21.08.2019, а до суду з цим позовом позивач звернувся лише 19.12.2019, тобто більш як через чотири місяці після отримання належних йому до виплати коштів при звільненні, то вказане свідчить про пропуск позивачем, встановленого в ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи може поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд зазначає, що пропущений процесуальний строк може бути поновлений, якщо суд визнає причини його пропуску поважними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, в тому числі звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що поважною причиною пропуску звернення до суду з даним позовом є те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП відповідач письмово не повідомив його про розмір нарахованої йому одноразової грошової допомоги, тому отримавши 21.08.2019 кошти в розмірі 186712,33 гривень він не знав про те, що ці кошти є одноразовою грошовою допомогою при звільненні.

Також суд не приймає доводи скаржника про те, що про порушення своїх прав він дізнався 13.12.2019, коли отримав в Управлінні Служби безпеки України в Житомирській області довідку №57/85-2230, в якій було повідомлено коли саме та в якому розмірі йому була виплачена одноразова грошова допомога, оскільки позивач мав можливість з моменту отримання коштів вжити заходів для встановлення вказаної інформації.

Оскільки, позивачем на виконання вимог ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 04.05.2020, про залишення адміністративного позову без руху, не було надано належних та достатніх доказів наявності обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення позовної заяви позивача без розгляду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи "Стаббігс на інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії").

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", заява №8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" №11681/85 визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 23 вересня 2020 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.