Справа № 400/749/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/749/20
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року (суддя Лісовська Н.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 10 червня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення невиплаченої грошової винагороди державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі відповідач 1) Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі відповідач 2), в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо невидачі наказів про виплату позивачу грошової винагороди державного виконавця та стягнути винагороду державного виконавця в загальній сумі 21826,09 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо невидачі наказів про виплату ОСОБА_1 винагороди на загальну суму 21826,09 грн. за заявами від 19.12.2019 р. у виконавчих провадженнях №59391484, №57920727, №58386950 і №59418912. Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 винагороду державного виконавця в загальній сумі 21826,09 грн. за заявами від 19.12.2019 р. у виконавчих провадженнях №59391484, №57920727, №58386950 і №59418912.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що виплата винагороди державному виконавцю можлива лише в поточному бюджетному періоді та в разі наявності відповідних коштів спеціального фонду для здійснення даної виплати. У спеціальному фонді відповідача 1 на 2019 рік кошти на виплату винагороди державним виконавцям витрачено в порядку черговості надходження заяв. Заяви про виплату винагороди були повернуті на адресу Управління ДВС з підстав відсутності грошових коштів.

Також апелянт наголошує на тому, що стягнення коштів саме з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є необґрунтованим, оскільки відповідача 1 як юридичну особу не ліквідовано. До новоутвореного органу (відповідача 2) перейшли обов`язки щодо виконання завдань і функцій у відповідній сфері державного регулювання, а не зобов`язання відповідача 1 у цивільно-правових, господарських чи трудових правовідносинах.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 займав посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

19 грудня 2019 року позивач звернувся із заявами про виплату винагороди до начальника Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, в яких зазначив, що ним було забезпечено виконання рішень, стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення судів у виконавчих провадженнях №59391484, №57920727, №58386950 і №59418912. У зв`язку з цим, керуючись ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон №1403), п. 3 Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 р. №643 (далі Порядок), позивач просив розглянути питання щодо виплати йому винагороди в загальній сумі 21826,09 грн. (а.с. 9-16).

Вказані заяви погоджено заступником начальника Управління начальником відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Семчук Н.О. та в.о. заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Ткаченко О.В. 19.12.2019 року (а.с. 16).

Подані позивачем заяви про виплату винагороди 24.12.2019 року були повернуті на адресу Управління ДВС з підстав відсутності грошових коштів (а.с. 41).

27.12.2019 р. позивача звільнено з посади, а виплату винагороди не здійснено.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідачів позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що підставою для виплати винагороди позивачу є доведення факту виконання виконавчого документу частково або у повному обсязі та стягнення виконавчих витрат. При цьому, факт виконання виконавчих документів, що перебували на виконанні у позивача, та стягнення виконавчих витрат не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи. Також судом першої інстанції зазначено, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 13 Закону №1403 заробітна плата, працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру виплачується винагорода у розмірі 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ.

За змістом п. 5 Порядку державні виконавці, зазначені у пункті 2 цього Порядку, мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом (далі - критерії виплати винагороди).

Згідно з п. 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Крім того, приписами Порядку визначені вичерпні випадки, коли винагорода не виплачується державному виконавцю.

Так, відповідно до п. 11 Порядку винагорода не виплачується, якщо державного виконавця притягнуто до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження, за яким подано заяву про виплату винагороди, або його дії (рішення) чи бездіяльність визнано неправомірними.

При цьому, відповідачами не надано будь-яких доказів вчинення позивачем дій, відповідальність за які передбачена п. 11 Порядку.

Відповідно до п. 13 Порядку (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі достатності та обґрунтованості підстав для виплати винагороди начальник управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі погоджує заяву про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження.

Так, за відсутності підстав для виплати винагороди заява про виплату винагороди та/або подання про виплату винагороди протягом трьох робочих днів з дати їх надходження повертаються державному виконавцю та/або керівнику органу державної виконавчої служби з обґрунтуванням підстав відмови.

Під час погодження заяви про виплату винагороди керівники органів державної виконавчої служби проводять за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження перевірку наявності підстав для виплати винагороди, зазначених у пунктах 4,5 цього Порядку.

За наслідком аналізу приписів Порядку суд доходить висновку про те, що підставою для виплати винагороди є доведення факту виконання виконавчого документу частково або у повному обсязі та стягнення виконавчих витрат.

Разом з тим, факт виконання виконавчих документів, що перебували на виконанні у позивача, та стягнення виконавчих витрат не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Так, відповідач 1 не вказав про відсутність підстав, передбачених Порядком, для виплати позивачу винагороди. При цьому,відсутність коштів не є такою підставою.

За приписами п. 18 Порядку виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (рішення Верховного Суду від 15.02.2018 р. по справі №820/6514/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. по справі №911/4249/16).

Аналогічна правова позиція викладена і Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 р. №5-рп, від 17.03.2004 р. №7-рп, від 01.12.2004 р. №20-рп, у яких вказано про неможливість поставити гарантовані законом виплати в залежність від видатків бюджету.

Окрім того, Європейський Суд з прав людини в рішенні «СУК проти України» дійшов висновку, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

До того ж, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неможливості покладення на нього обов`язку виконання зобов`язань відповідача 1, оскільки до новоутвореного органу перейшли лише обов`язки щодо виконання завдань і функцій у відповідній сфері державного регулювання, а не зобов`язання відповідача 1 у цивільно-правових, господарських чи трудових правовідносинах.

Станом на дату розгляду справи відповідач 1 перебуває в процесі припинення, його правонаступником є саме відповідач 2. Очевидно, що покладення обов`язку виконання рішення суду на відповідача 1 призведе до неможливості його виконання через відсутність бюджетних асигнувань юридичної особи, яка припиняється. При цьому, зобов`язання держави (в особі органу державної влади) мають бути виконані іншою особою, до якої перейшли повноваження ліквідованої особи. Реорганізація органів державної влади не може мати наслідком позбавлення громадянина права на отримання належних йому виплат.

Питання припинення суб`єкта владних повноважень доцільно розглядати в контексті реалізації принципу безперервності державної влади, тому що функції держави не зникають разом із припиненням юридичної особи публічного права (крім випадку повної відмови держави від виконання певних функцій), а тому в будь-якому разі повноваження таких суб`єктів, які фактично не виконують свої встановлені законом функції переходять (публічне правонаступництво) органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі судом залучається інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача. У разі відсутності правонаступників до участі у справі залучається орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача.

У контексті наведеного доцільно підкреслити, що підхід щодо спадкування обов`язку відновлення порушених прав внаслідок передання відповідної функції цілком відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених праву свобод і законних інтересів осіб - учасників адміністративного процесу. Цей підхід є цілком виправданим, зокрема, щодо ситуації, коли реорганізація або ліквідація суб`єкта владних повноважень відбуваються після набрання судовим рішенням законної сили. Саме такий підхід й щодо публічного правонаступництва закріплено у Постанові Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 р. №1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», в якій йдеться, що у разі ліквідації суб`єктів владних повноважень, їхні права та обов`язки переходять іншому органу виконавчої влади. Підтвердження визначеного підходу можна знайти й у судовій практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі «Істинна Православна Церква в Молдові та інші проти Молдови» від 27 лютого 2007р. (Biserica Adevдrat Ortodoxд din Moldova and others) були розглянуті заперечення молдавських властей, в яких вказувалося, що причиною невиконання рішення суду про державну реєстрацію релігійної організації була передача функцій іншому суб`єкту, який не брав участі у процесі раніше і тому не пов`язаний із судовим рішенням. Ще одним аргументом було те, що новостворений суб`єкт мав надати певні документи, проте їх не надав. У рішенні по цій справі ЄСПЛ відхилив заперечення молдавських властей і вказав, що невиконання рішення суду про державну реєстрацію релігійної організації тотожне відмові в державній реєстрації релігійної організації, що є підставою для визнання порушення ст. 9 Конвенції.

Оскільки Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, стягнення коштів саме з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є таким що відповідає діючому законодавству та загальним принципам верховенства права. А докази відсутності коштів спеціального бюджету надані Відповідачем, свідчать про наявність обставин що унеможливлять виконання рішення суду про стягнення коштів з Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту права позивача є стягнення винагороди державного виконавця саме з відповідача 2, як правонаступника відповідача 1.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов