Справа № 500/2030/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2030/20

24 вересня 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 17.12.2019;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії з врахуванням вислуги років, що становить 29 років 07 місяців 15 днів, починаючи з дати її призначення, а саме з 06.03.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у січні 2018 року звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив визнати протиправною відмову відповідача від 19.12.2018 №982/Ш-11 у призначенні йому пенсії з врахуванням вислуги років, що становить 29 років 07 місяців 17 днів та зобов`язати відповідача провести перерахунок призначеної пенсії з врахуванням вислуги років, починаючи з дати призначення пенсії, а саме з 06.03.2018. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині надання позивачу відповіді про відсутність підстав для призначення пенсії за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про переведення на пенсію за вислугою років з врахуванням висновків суду.

В подальшому, 11.12.2019 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, у відповідь на яку отримав рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 17.12.2019, яким ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні такої пенсії по причині відсутності необхідної календарної вислуги років.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача та з огляду на наявність у нього вислуги років, що становить 29 років 07 місяців 15 днів, і є достатнім для перерахунку призначеної пенсії відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі - Закон №2262-XII), позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 25.08.2020 заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволено, поновлено ОСОБА_1 пропущений з поважних причин строк звернення до суду з цим позовом, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. З огляду на те, що предметом позову є оскарження рішення суб`єкта владних повноважень щодо призначення / перерахунку пенсії, то відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у строк, встановлений частиною другою статті 263 КАС України.

Ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - п`ятнадцять днів з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалу суду представник Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області отримав 27.08.2020, що підтверджується відповідною розпискою на супровідному листі (а.с.65). Отже, кінцевим строком подачі відзиву на позовну заяву є 11.09.2020.

15.09.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.67-72), тобто таку заяву по суті справи подано з пропуском строку, встановленого судом для його подання, заяви про продовження процесуального строку, до закінчення цього строку, відповідачем не подано.

Відповідно до частини другої статті 121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно з частиною першою статті 261 КАС України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи положення статей 121 та 261 КАС України, з метою повного та всебічного з`ясування всіх обставини справи, суд вважає за необхідне з власної ініціативи вирішити питання про продовження процесуального строку та продовжити відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву до 15.09.2020 (включно).

У відзиві на позов відповідач вказує, що за наслідками розгляду заяви позивача від 11.12.2019 №313 про призначення пенсії за вислугу років, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області 17.12.2019 прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу такої пенсії у зв`язку з відсутністю необхідної календарної вислуги років. Листом від 01.07.2020 відповідач повторно повідомив ОСОБА_1 про відсутність у нього станом на 06.03.2018 (день звільнення зі служби) необхідної вислуги років, а саме 23 календарних роки та 6 місяців і більше, для набуття права на пенсію за вислугу років. Відповідач зазначає, що оскільки відповідно до витягу з наказу від 06.03.2018 №19/ОС-18, виданого Державною установою «Чортківська установа виконання покарань (№26)», вислуга років у позивача на день звільнення становила в календарному обчисленні 21 рік 06 місяців 10 днів, то у нього не виникає права на призначення пенсії по інвалідності у розмірі пенсії за вислугу років. З врахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26.08.1996 по 06.03.2018 проходив службу в органах внутрішніх справ та Державній кримінально-виконавчій службі України безперервно до дня свого звільнення, а саме до 06.03.2018, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.13-15, 91-92).

Наказом Державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» від 06.03.2018 №19/ОС-18 «З особового складу» відповідно до Законів України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-250338), старшого оперуповноваженого оперативної групи державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)», 06.03.2018. Вислуга років на день звільнення становить: в календарному обчисленні 21 рік 06 місяців 10 днів, у пільговому обчисленні: 29 років 07 місяців 15 днів. Вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 21 рік 06 місяців 10 днів (а.с.16, 80).

Обчислена вислуга років підтверджується також розрахунком вислуги років для призначення пенсії від 19.06.2018 (а.с.81-84).

07.03.2018 позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону №2262-XII як інваліду ІІІ групи в розмірі 40 відсотків відповідних сум грошового забезпечення (а.с.74).

10.12.2018 ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а.с.98).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 19.12.2018 №982/Ш-11 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з тим, що для набуття права на вказану пенсію позивач на день звільнення повинен мати календарну вислугу років, не менше 23 роки 6 місяців, що є необхідною умовою для призначення зазначеного виду пенсії за вислугою років відповідно до пункту «а» статті 12 та статті 13 Закону №2262-XII, однак вислуга років позивача є меншою за необхідну для набуття ним права на спірну пенсію (а.с.99-100).

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся з позовом до суду. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі №500/3/19 відмовлено в позові ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі № 500/3/19 скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині надання ОСОБА_1 відповіді про відсутність підстав для призначення пенсії за віком відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення його на пенсію за вислугою років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у відповідності до вимог пункту 17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №3-1 від 30.01.2007 та врахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині цього рішення.

Листом від 09.12.2019 №11995/03-19 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомлено позивача, що на виконання вказаної постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду, повторно розглянуто його звернення від 10.12.2018 та зазначено, що календарна вислуга років позивача на день звільнення зі служби є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262 XII, а тому підстави для її призначення відсутні (а.с.101-103).

11.12.2019 позивач повторно звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років (а.с.114).

За наслідками розгляду заяви позивача від 11.12.2019 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення від 17.12.2019 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону №2262 XII по причині відсутності необхідної календарної вислуги років (а.с.54, 104), про що також повідомлено позивача листом від 17.12.2019 №12160/03-19 (а.с.112).

16.06.2020 позивач звернувся із заявою про виконання рішення суду на ім`я начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області Москалика І.І. (а.с.111).

Листом від 01.07.2020 №1299-1309/Ш-03/8-1900/20 позивача повторно проінформовано про те, що для набуття права на пенсію за вислугу років він повинен мати станом на 06.03.2018 (день звільнення зі служби) вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше (а.с.51-52, 109-110).

Не погодившись з рішенням відповідача від 17.12.2019 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

У пункті «б» статті 12 Закону № 2262-ХІІ визначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до статті 7 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Статтею 23 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що в разі наявності у особи з інвалідністю з числа осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом вислуги, необхідної для призначення пенсії за вислугу років (пункт «а» статті 12), пенсія по інвалідності може призначатися їм у розмірі пенсії за вислугу років відповідно до вислуги (пункт «а» статті 13).

Пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 12 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV) пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів.

Частиною другою статті 17 Закону № 2262-XII визначено, що до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Відповідно до статті 171 Закону № 2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії визначається постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393), яка в свою чергу визначає які саме види служби зараховуються до вислуги років, та які саме види служби і в яких коефіцієнтах зараховуються на пільгових умовах.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 Постанови №393 до вислуги років для призначення пенсії особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, зараховується час проходження служби на пільгових умовах: один місяць служби за сорок днів.

Аналіз норм Закону № 2262-ХІІ дає підстави для висновку про те, що законодавець розмежовує такі поняття як «вислуга років» та «календарна вислуга років». При цьому, до вислуги років є можливим зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні і цей стаж теж враховується при призначенні пенсії (як правило впливає на розмір пенсії).

Проте, для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. До цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 17.06.2020 у справі № 337/2596/17, від 27.03.2020 у справі № 569/727/17 та від 17.10.2019 у справі № 761/19075/17, які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування судом при розгляді цієї справи.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 встановлено, що вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 06 місяців 10 днів, у пільговому обчисленні - 29 років 07 місяців 15 днів. Однак, судом апеляційної інстанції питання про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести перерахунок призначеної позивачу пенсії з врахуванням вислуги років - 29 років 07 місяців 15 днів вирішено не було. Восьмий апеляційний адміністративний суд у вказаній постанові від 19.11.2019 зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення його на пенсію за вислугою років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у відповідності до вимог пункту 17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №3-1 від 30.01.2007 та врахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині цього рішення.

При цьому, суд звертає увагу, що стаття 17 Закону № 2262-ХІІ визначає вичерпний перелік видів служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначенні пенсії. Жодної відсилочної норми вказана стаття не містить, а також не містить посилання на те, що види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії можуть бути встановлені підзаконними актами.

Крім того, в Законі № 2262-ХІІ не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності вислуги, обчисленої на пільгових умовах.

Доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм Постанови № 393, якою позивачу для призначення пенсії вислугу років має зараховуватися пільговий стаж є безпідставними, оскільки згідно з частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відтак, приписи пункту 3 Постанови № 393 суперечать приписам статті 12 Закону №2262-ХІІ, а тому застосуванню підлягає саме Закон № 2262-ХІІ як такий, що має вищу юридичну силу.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 569/727/17.

Поряд з цим, суд не бере до уваги посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №750/9775/16-а, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд не сформував нового правового висновку, а лише направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній постанові констатовано, що суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували норми матеріального права, та зазначено, що у справі залишилися нез`ясованими обставини того, чи стверджувана заявником наявність вислуги років для призначення пенсії фактично існує, якими документами це підтверджується, який вид служби заявник просив зарахувати для призначення пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ, чи служба в цих органах підлягає зарахуванню для призначення пенсії за умов, про які заявляє позивач.

З огляду на вказане, суд вважає, що право на пенсію за вислугу років визначається, виходячи з тривалості вислуги років саме у календарному обчисленні.

Матеріалами справи підтверджено, що вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення зі служби (06.03.2018) у календарному обчисленні становить 21 рік 06 місяців 10 днів, однак, для набуття права на пенсію за вислугу років позивач на день звільнення повинен мати календарну вислугу років, не менше 23 роки 6 місяців, що є необхідною умовою для призначення зазначеного виду пенсії відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону №2262-XII.

Таким чином, на момент звільнення зі служби (06.03.2018) позивач не мав необхідної календарної вислуги років (23 роки 6 місяців), відтак у відповідача не було достатніх правових підстав для призначення йому пенсії за вислугу років.

Крім того, суд звертає увагу, що предметом позову є рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 17.12.2019, яке прийняте на підставі заяви позивача від 11.12.2019 про призначення пенсії за вислугу років (а.с.114), а не рішення від 09.12.2019, прийняте на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду (а.с.101).

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону №2262-XII календарної вислуги років.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскаржуване рішення прийняте з дотриманням вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, Тернопільська область, місто Тернопіль, Майдан Волі, 3, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14035769).

Повний текст рішення складено та підписано 24.09.2020.

Суддя Чепенюк О.В.