Справа № 495/10342/17
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 495/10342/17

адміністративне провадження № К/9901/8678/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області у складі судді Кириченко П.Л. від 29 листопада 2019 року

та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Градовського Ю.М., Крусяна А.В., Яковлєва О.В. від 29 січня 2020 року

у справі №495/10342/17

за позовом ОСОБА_1

до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У грудні 2017 року ОСОБА_1 (далі також -позивач) звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі також - відповідач) за участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 26 вересня 2013 року №118/2013.

2. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2018 року, позов залишено без розгляду, у зв`язку із пропущенням без поважних причин строків звернення до суду.

3. Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2018 року скасовано. Справу №495/10342/17 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

4. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року, позов залишено без розгляду, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

5. 24 березня 2020 року позивачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №495/10342/17, у якій просить такі скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

6. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 березня 2020 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: судді-доповідача Желєзного І.В., суддів Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

7. Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

8. 22 червня 2020 року до суду від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

9. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 26 вересня 2013 року виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області прийнято рішення №118/2013, яким присвоєно об`єкту нерухомого майна, розташованому на території Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району за межами населених пунктів наступну адресу: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд №26-Б.

10. Вказану адресу нерухомості присвоєно за заявою ОСОБА_3

11. 19 вересня 2014 року, ОСОБА_1 отримав у власність, шляхом укладення договору дарування, частину нерухомого майна - 58/100 часток бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

12. У своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначав, що у березні 2015 року він уперше дізнався про існування рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 26 вересня 2013 року №118/2013, після отримання у приватну власність частини бази відпочинку. Проте не погоджуючись з цим фактом, він вирішив оскаржити це рішення безпосередньо у Шабівську сільську раду та звернувся до виконавчого комітету Шабівської сільської ради із відповідною заявою.

13. 10 березня 2015 року виконавчий комітет Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області прийняв рішення № 28/2015 Про внесення змін та доповнень у рішення Виконкому №118/2013 від 26 вересня 2013 року «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам ОСОБА_3 », яким виклав рішення №118/2013 у новій редакції.

14. У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася із позовом до суду про скасування рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 10 березня 2015 року № 28/2015.

15. Постановою Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 28 липня 2015 року у справі №495/4630/15-а позов ОСОБА_3 задоволено, а рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 10 березня 2015 року №28/2015 - скасовано.

16. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року постанову Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2015 року у справі №495/4630/15-а скасовано, а позов ОСОБА_3 - залишено без задоволення.

17. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2015 року, а постанову Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2015 року залишено в силі.

18. ОСОБА_1 вважає, що саме діями Вищого адміністративного суду України, який не надіслав йому копії вищевказаної ухвали, порушено його права на своєчасний захист власних прав на звернення до суду із позовом про оскарження рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області від 26 вересня 2013 року №118/2013, про що він випадково дізнався у червні 2017 року, та саме з цієї дати почав відлік шестимісячного строку наданого для звернення з адміністративним позовом до суду.

19. В той же час ОСОБА_1 зазначив, що він знав про розгляд судової справи №495/4630/15-а, проте свідомо не намагався особисто прийняти участь у вказаній справі, яка знаходилась у проваджені Білгород-Дністровського міськрайонного суду, оскільки вважав, що його права та інтереси в достатній мірі будуть захищені діями Шабівської сільської ради, яка виступала відповідачем та апелянтом у вказаній справі.

20. Інших поважних причин чи підстав для пропуску строку для звернення до суду з адміністративним позовом, позивач не зазначав.

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

21. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що посилання ОСОБА_1 на поважність причин пропуску строку для звернення з позовом до суду у зв`язку із неотриманням копії ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №495/4630/15-а є безпідставними та помилковими. 23 вересня 2015 року, дізнавшись про існування у проваджені Білгород-Дністровського міськрайонного суду справи № 495/4630/15-а за позовом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області щодо законності винесення рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради від 26 вересня 2013 року №118/2013, не скористався правами передбаченими КАС України та не виявив ініціативи щодо звернення до суду із відповідною заявою про залучення його до справи в якості учасника судового процесу. Враховуючи вищевказане, вказані позивачем причини пропуску строку є неповажними, оскільки такі не позбавляли позивача можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права в установлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) строк.

ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

22. Позивач у касаційній скарзі не погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій та зазначає, що оскільки він не приймав участь у розгляді справи №495/4630/15-а, на його адресу не надходило рішення суду касаційної інстанції від 19 жовтня 2016 року (яким скасовано рішення суду апеляційної інстанції у справі №495/4630/15-а), тому про відновлення порушених своїх прав, свобод та інтересів дізнався лише у червні 2017 року, після ознайомлення з запереченнями проти позову ОСОБА_3 у справі № 495/1519/17, та звернувся з позовом до суду протягом шестимісячного строку, тобто у строк передбачений КАС України.

23. Представник третьої особи у відзиві на касаційну скаргу зазначив, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не можуть стати підставою для скасування законних судових рішень судів першої та апеляційної інстанції.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

24. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

25. Відповідно до частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

26. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

27. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

28. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

29. На час звернення позивача із позовом до суду, діяв КАС України у редакції до 15 грудня 2017 року.

30. Частиною 2 статті 99 КАС України (у редакції до 14 грудня 2017 року) передбачено, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

31. Такий же строк на звернення до суду встановлений частиною 2 статті 122 КАС України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року.

32. На час прийняття судами оскаржуваних рішень, відповідно до частини 3 статті 123 КАС України (у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року), якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

33. Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

34. Також колегія суддів зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

35. Необхідно зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

36. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.

37. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

38. Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у цій справі, касаційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2018 року скасовано, а справу № 495/10342/17 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

39. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та повертаючи справу для продовження розгляду, Верховний Суд виходив з того, що суди в оскаржуваних рішеннях не надали мотивованої оцінки твердженням позивача про те, що він не брав участі під час судового розгляду справи №495/4630/15-а в суді касаційної інстанції та не отримав ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.10.2016, оскільки відсутність відомостей про цю ухвалу позивач вважає поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

40. Під час розгляду справи № 495/10342/17, суд першої та апеляційної інстанції встановили, що позивач ще в березні 2015 року дізнавшись про існування рішення виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 26 вересня 2013 року №118/2013 вирішив захищати власні права шляхом звернення із відповідною заявою до Шабівської сільської ради, а не до відповідного суду.

41. 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 дізнавшись про існування у проваджені Білгород-Дністровського міськрайонного суду справи №495/4630/15-а за позовом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області щодо законності винесення рішення виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 26 вересня 2013 року №118/2013, однак не скористався правами передбаченими КАС України та не виявив ініціативи щодо звернення до суду із відповідною заявою про залучення його до справи в якості учасника судового процесу.

42. Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що посилання ОСОБА_1 на поважність причин пропуску строку для звернення з позовом до суду у зв`язку із не отриманням копії ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №495/4630/15-а є безпідставними, оскільки таке не позбавляло його можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права в установлений статтею 122 КАС України строк.

43. Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

44. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

45. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

46. У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

47. Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

48. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" № 11681/85).

49. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06; п. 33).

50. Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

51. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

52. За таких обставин, враховуючи положення статі 350 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.

53. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.В. Желєзний

Суддя Я.О. Берназюк

Суддя Н.В. Коваленко