Справа № 120/541/20-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

07 вересня 2020 р. Справа № 120/541/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання Карпінської Тетяни Василівни,

позивача ОСОБА_1 ,

представника військової частини НОМЕР_1 Зданевич Вероніки Валеріївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 року №636 його звільнено з військової служби у запас.

У зв`язку із цим наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 05 грудня 2019 року №234 позивача з 05 грудня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області.

Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 позивачу не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, а також індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року. При цьому, відповідач повідомив ОСОБА_1 , що грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно останній отримає найближчим часом.

У зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно позивач звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 щодо надання інформації про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день звільнення, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 грудня 2019 року по день остаточного розрахунку при звільненні.

Листом від 31 січня 2020 року військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Крім того, зазначено, що у вказаний період позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , яка не перебуває на фінансовому забезпечені військової частини НОМЕР_1 . Також заявника повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на те, що на військовослужбовців норми трудового законодавства не поширюються.

Позивач вважає, що відмова у виплаті грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, індексації грошового забезпечення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною та порушує його права і законні інтереси, у зв`язку із чим звернувся з позовною заявою до суду, у якій просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 19616,18 гривень;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати у період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 включно;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення остаточного розрахунку в день виключення зі списків особового складу військової частини;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 грудня 2019 року по дату набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Ухвалою від 17 лютого 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено справу до судового розгляду на 10 березня 2020 року.

02 березня 2020 року представником військової частини НОМЕР_1 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Також у відзиві зазначено, що у військової частини НОМЕР_1 не було фінансового ресурсу для виплати індексації у відповідні періоди. Крім того, щодо встановлення базового місяця для нарахування індексації «січень 2008 року», то відповідач вказує на те, що відповідно до пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів визначено, що для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 р. відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення №1078. Відтак, на думку представника відповідача, підстави для нарахування та виплати позивачеві індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця «січень 2008 року» відсутні.

Щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, то відповідач зазначає, що на виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, начальником речової служби військової частини НОМЕР_1 подано заявку на виплату ОСОБА_1 компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 19616,18 гривень. Лише після надходження коштів на рахунок військової частини такі будуть перераховані позивачеві.

З приводу виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то, на думку відповідача, трудові відносини та військова служба мають різну правову природу, а тому норми законодавства про оплату праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію трудового законодавства. Разом із тим, спеціальним законодавством нарахування середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не передбачено.

В ході судового засідання, що відбулося 10 березня 2020 року, позивачем подано заяву про відмову від частини позовних вимог, за результатами розгляду якої суд ухвалою від 10 березня 2020 року закрив провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, а також щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 19616 гривень 18 копійок.

Крім того, ухвалою суду від 10 березня 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, витребувано у позивача докази щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, у зв`язку із чим розгляд справи відкладено на 09 квітня 2020 року.

31 березня 2020 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 09 квітня 2020 року, у зв`язку із запровадженням Кабінетом Міністрів України в період з 12 березня по 24 квітня 2020 року на території України карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

06 квітня 2020 року на адресу суду від позивача надійшли витребувані судом докази, а також клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 09 квітня 2020 року, у зв`язку із запровадженням Кабінетом Міністрів України в період з 12 березня по 24 квітня 2020 року на території України карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року клопотання представника відповідача та позивача про відкладення розгляду справи задоволено та відкладено розгляд справи на іншу дату.

В порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, судом повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання відбудеться 25 червня 2020 року.

16 червня 2020 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи, за результатами розгляду якого суд ухвалою від 25 червня 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовив у його задоволенні.

В ході судового засідання 25 червня 2020 року позивачем заявлено клопотання щодо залучення до участі у справі співвідповідачів військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_3 , за результатами розгляду якого суд ухвалою від 25 червня 2020 року залучив до участі у справі як співвідповідачів військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_3 .

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у судовому засіданні оголошено перерву до 19 серпня 2020 року.

24 липня 2020 року представником військової частини НОМЕР_3 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Зокрема, відзив аргументований тим, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. При цьому, відповідач зазначає, що приписами вказаного Положення не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України не поширюються на спірні правовідносини.

10 серпня 2020 року на адресу суду від представника військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України, статті 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", а також приписів Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Крім того, відповідно до роз`яснень директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/3/9/1/2 від 04 січня 2016 року, №248/1485 від 26 березня 2018 року та роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2017 року № 48/0/66-17, від 09 червня 2016 року №252/10/136-16 Порядок не передбачає механізм виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям за період з 2016 по 2018 роки. Також у відзиві зазначено, що оскільки при звільненні позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, тому, на думку представника відповідача, підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення відсутні. Відтак, підстав для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення немає.

Ухвалою суду від 19 серпня 2020 року витребувано у військової частини НОМЕР_1 інформацію про середньоденний розмір заробітку ОСОБА_1 у жовтні 2019 року та у листопаді 2019 року, а також інформацію щодо його грошового забезпечення у жовтні 2019 року та у листопаді 2019 року та кількість фактично відпрацьованих ним робочих днів у жовтні 2019 року та у листопаді 2019 року, у зв`язку із чим оголошено перерву у судовому засіданні до 07 вересня 2020 року.

03 вересня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 подано до суду витребувані докази.

У судовому засіданні, яке відбулося 07 вересня 2020 року, позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.

Натомість, представник військової частини НОМЕР_1 заперечувала щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Представники військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 у судове засідання не з`явилися, незважаючи на те, що були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повістки про виклик.

З урахуванням пункту 1 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішив розгляд справи здійснювати у відсутності представників військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

На підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 року №636 його звільнено з військової служби у запас.

На реалізацію вказаного наказу командиром військової частини НОМЕР_4 від 05 грудня 2019 року №234 позивача з 05 грудня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області.

Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 позивачу не проведено нарахування та виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.

24 грудня 2019 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із запитом щодо надання інформації про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день звільнення та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 грудня 2019 року по день остаточного розрахунку при звільненні, а також інформацію щодо виплат, які отримав ОСОБА_1 після звільнення.

Листом вих. №350/118/346/пс від 31 січня 2020 року військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що відповідно до статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, статті 51 Бюджетного кодексу України індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Крім того, відповідно до роз`яснення директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/1485 від 26 березня 2018 року та роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 16 квітня 2015 року №10685/0/14-15/10, від 09 червня 2016 року №252/10/136-16, 08 серпня 2017 року № 48/0/66-17, вказаний вище Порядок не передбачає механізм виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям за період з 2016 по 2018 роки. При цьому зазначено, що інформація про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 17 травня 2018 року у відповідача відсутня, оскільки позивач у вказаний період проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 . Крім того, заявнику повідомлено про те, що норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Збройних Сил України. Оскільки ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , тому останній позбавлений права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як свідчить відомість зарахування на карткові рахунки коштів №71 за березень 2020 року, а також довідка військової частини НОМЕР_1 вих. №314 від 10 березня 2020 року, ОСОБА_1 05 березня 2020 року нараховано кошти в сумі 19616,18 гривень, що є компенсацією вартості за неотримане речове майно.

Водночас суд встановив, що витягом з послужного списку майора юстиції ОСОБА_1 вих. №350/160/651 від 23 жовтня 2019 року підтверджується, що він у період з 08 квітня 2013 року по 04 червня 2016 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що дислокується у місті Миколаєві, а у період з 04 червня 2016 року по 14 травня 2018 року - у військовій частині НОМЕР_3 , що дислокується у місті Дніпро.

Листом військової частини НОМЕР_2 вих. №1/1/83 від 17 березня 2020 року повідомлено позивача, що у період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року йому не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Листом військової частини НОМЕР_5 вих. №426 від 26 березня 2020 року позивача повідомлено, що за період з 04 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року він отримував грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_3 через військову частину НОМЕР_5 , адже військова частина НОМЕР_3 у вказаний період перебувала на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_5 . При цьому, індексація грошового забезпечення у вказаний період позивачеві не здійснювалась на підставі роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04 січня 2016 року №248/3/9/1/2.

Іншим листом військової частини НОМЕР_3 вих. №350/172/1/225/пс від 17 березня 2020 року на запит ОСОБА_1 повідомлено, що він отримував грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_3 з 01 січня 2017 року по 14 травня 2018 року. Індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 не здійснювалась на підставі роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Відтак, суд встановив, що позовні вимоги в частині, що стосуються індексації грошового забезпечення позивача у період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, адресовані військовим частинам НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , оскільки позивач проходив військову службу у вказаний період саме у цих військових формуваннях.

При цьому, позовні вимоги, пов`язані з виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адресовані позивачем до військової частини НОМЕР_1 , адже стосуються затримки розрахунку при звільнені в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".

Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (стаття 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

Відтак, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, в силу вимог статей 18 та 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку).

Відтак, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Судом встановлено, що відповідно до записів, що містяться у послужному списку вих. №350/160/651 від 23 жовтня 2019 року, позивач у період з 08 квітня 2013 року по 04 червня 2016 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а у період з 04 червня 2016 року по 14 травня 2018 року - у військовій частині НОМЕР_3 .

При цьому, військовою частиною НОМЕР_2 у період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року, а військовою частиною НОМЕР_3 у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року не здійснювалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 , що також не заперечується відповідачами.

Правомірність своїх дій відповідачі обґрунтовують посиланням на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Водночас, суд зауважує, що такі роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. Натомість, в силу приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти відповідно до Конституції та законів України.

При цьому, не може визнаватися правомірною відмова відповідачів у нарахуванні та виплаті сум індексації з мотивів відсутності коштів на такі потреби.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", №63134/00, рішення від 07 листопада 2005 року) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10 червня 2011 року) Європейський суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Отже, відсутність у військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

За таких обставин слід визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 в частині непроведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача протягом періоду з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно, а також протягом періоду з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно відповідно.

Щодо посилань позивача на необхідності визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати у період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення, а також зобов`язання цього відповідача виплатити йому індексацію грошового забезпечення за вказаний період, то такі є безпідставними, адже в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 у період з 08 квітня 2013 року по 04 червня 2016 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а у період з 04 червня 2016 року по 14 травня 2018 року - у військовій частині НОМЕР_3 , а тому саме ці військові формування повинні були нараховувати та виплачувати позивачеві індексацію грошового забезпечення.

З метою захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1 слід зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно, а військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно.

З приводу позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 в частині непроведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 грудня 2019 року по дату набрання законної сили рішенням суду у цій справі, то суд зважає на таке.

Право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

При цьому, частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Посилання відповідача у листі від 31 січня 2020 року та у відзиві на позов на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем проведено розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно 05 березня 2020 року, а не в день виключення з особового складу військової частини, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

Разом із тим, визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті позивачеві, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях доходила висновків, згідно із якими з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на таке: "З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні".

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Судом встановлено, що військовою частиною НОМЕР_1 при виключенні ОСОБА_1 з 05 грудня 2019 року із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення останньому не виплачено всіх належних сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Разом із тим, лише 05 березня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачеві грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 19616 гривень 18 копійок, що підтверджується наявними у справі доказами.

Однак, на переконання суду, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, починаючи з 06 грудня 2019 року (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 05 березня 2020 року включно (день фактичного розрахунку).

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України Про оплату праці порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок).

Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідкою-розрахунком військової частини НОМЕР_1 вих. №735 від 01 вересня 2020 року підтверджується те, що у жовтні та у листопаді 2019 року (два останні календарні місяці роботи, що передували виключенню позивача зі списків особового складу частини) йому нараховано 16431,43 гривню та 16431,43 гривню відповідно.

З урахуванням приписів пункту 8 Порядку середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 538,74 гривень (16431,43 гривня + 16431,43 гривня : 61 робочих днів у жовтні та листопаді), а середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 33401,88 гривня (538,74 гривень*62 робочих днів за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року).

Однак, на переконання суду, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті ОСОБА_1 , підлягає зменшенню з огляду на таке.

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 05 грудня 2019 року №234 позивача з 05 грудня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Не отримавши при розрахунку компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач 24 грудня 2019 року звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому такої компенсації.

05 березня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 нараховано позивачеві грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 19616,18 гривень.

При цьому, судом враховано й те, що, звернувшись до відповідача із листом про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно, позивачеві виплачено таку компенсацію, що свідчить про відсутність спору між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 щодо права ОСОБА_1 на таку компенсацію та щодо розміру компенсації.

Особливу увагу заслуговує неспівмірність розміру компенсації вартості за неотримане позивачем речове майно (19616,18 гривень) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (33401,88 гривня). Тобто, розмір виплаченої позивачеві компенсації вартості за неотримане речове майно набагато менший, ніж визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не може свідчити про їх пропорційність.

За наведених вище обставин, на переконання суду, справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, мірою відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 буде визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача в сумі 19616,18 гривень, тобто у тому ж самому розмірі, що й виплачена сума компенсації вартості за неотримане позивачем речове майно.

Відтак, на користь позивача з військової частини НОМЕР_1 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно у сумі 19616 гривень 18 копійок.

Разом із тим, позовна вимога щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 в частині ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, адже судом встановлено, що військовою частиною допущено протиправну бездіяльність, що виключає можливість задоволення позовної вимоги в цій частині.

З приводу звернення рішення суду в частині зобов`язань нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то статтею 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначені виключні випадки, за яких судові рішення виконуються негайно. Однак, серед переліку таких, що передбачені згаданою нормою, відсутні ті, на яких наголошує позивач, що унеможливлює вжиття судом відповідних заходів.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , що полягає у непроведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 , що полягає у непроведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у непроведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно у сумі 19616 (дев`ятнадцять тисяч шістсот шістнадцять) гривень 18 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 )
Відповідачі: Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_7 )
Військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_8 )
Військова частина НОМЕР_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 26621656)

Копію рішення у повному обсязі складено 14.09.2020

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович