Справа № 200/3794/20-а
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 р. Справа№200/3794/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (23 загін морської охорони Регіонального управління Морської охорони Державної прикордонної служби України) (місце знаходження: бул. Приморський, буд. 24, м. Маріуполь, Донецька область; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (23 загін морської охорони Регіонального управління Морської охорони Державної прикордонної служби) про:

- визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (Маріупольського загіну морської охорони) щодо не проведення повного розрахунку при звільнені з ОСОБА_1 ;

- зобов`язання військову частину НОМЕР_2 (Маріупольського загіну морської охорони) виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 03.03.2019 року по 24.02.2020 у сумі 22 698,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що станом на день звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільнені.

За таких обставин позивач звернувся з даною позовною заявою до суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року по справі № 200/13728/19-а визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.03.2019 року.

Відповідачем добровільно виконано рішення суду 24 лютого 2020 року.

Зазначає, що положення трудового кодексу України в даних правовідносинах, а саме з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Крім того зазначає, що сума, яку хоче отримати позивач є неспіврозмірно великою та зазначає, що має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 30 червня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справі.

Розглянувши наявні заяви сторін по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги та заперечення, дослідивши докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, відповідно до паспорту серії НОМЕР_3 та учасником бойових дій, відповідно до посвідчення НОМЕР_4 , виданого 25 вересня 2015 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року по справі № 200/13728/19-а задоволено повністю адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 березня 2019 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 березня 2019 року.

Відповідно до довідки Маріупольського загіну морської охорони Державної прикордонної служби України від 20.07.2020 № 97, повний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено 15 березня 2019 року, спор щодо належної виплати позивачу на 03.03.2019 року відсутній.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.01.2020 року № 200/13728/19-а, в порядку добровільного виконання рішення суду ОСОБА_1 було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2015 по 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.03.3019, у розмірі 42 578,20 гривень 24 лютого 2020 року.

Рішення не було оскаржено, набрало законної сили 24 лютого 2020 року.

Спірним питання даної справи є дії відповідача щодо повного розрахунку з позивачем при звільнені.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

Як зазначалось вище, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року по справі № 200/13728/19-а, яке набрало законної сили 24 лютого 2020 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 березня 2019 року.

Не заперечується сторонами по справі, що відповідачем фактично здійснено розрахунок з позивачем при звільнені 24 лютого 2020 року, тобто в день набрання чинності рішення суду.

З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Таким чином в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_2 (23 загін морської охорони Регіонального управління Морської охорони Державної прикордонної служби України) відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП.

А отже, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2019 року по 24.02.2020 року в розумінні статті 117 Кодексу законів про працю України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна правова позиція щодо незатосування статті 117 КЗпП до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18, та постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15.

Більше того, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У зв`язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості т а є застосовано у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обгрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці. Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 08 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підгрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що не встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду". ? ??? ??б ??? a ? ??? a ? 2 ??? ??? ???0 / ? : ???0 / ? ( ?p? ??? ???@a? ? ???@a? ? ??? ??? ???F E ? ???F E ? O ??? ??? ???_ ^ ? * ???_ ^ ? N ?а? ?X? ???` _ ? * ???` _ ? ???? ? ? ??? ? ??? ? P ? ? ??? a

? ??? a

? E ? ? ??? ? H ??? ? G ? ? ??? ? ??? ? I ? ? ???a ? ???a ? ? ? ??? ? ??? ? / ? ? ??? a ? + ??? a ? - ? ? ???'a& ? + ???'a& ? D ? ? ???+ * ? ???+ * ? ???? Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

За таких обставин суд зазначає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки остаточний розрахунок було здійснено з позивачем, на виконання рішення суду в день набуття ним законної чинності у добровільному порядку.

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (23 загін морської охорони Регіонального управління Морської охорони Державної прикордонної служби України) (місце знаходження: бул. Приморський, буд. 24, м. Маріуполь, Донецька область; ) про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (Маріупольського загіну морської охорони) щодо не проведення повного розрахунку при звільнені з ОСОБА_1 ; зобов`язання військову частину НОМЕР_2 (Маріупольського загіну морської охорони) виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 03.03.2019 року по 24.02.2020 у сумі 22 698,23 грн. відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Повний текст рішення складено та підписано 24 вересня 2020 року.

Суддя Л.В. Арестова