Справа № 420/861/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/861/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.
за участю секретаря Захарчука О.В.

сторін:

позивача не з`явився

представника відповідача Єрмакова А.В.

розглянувши у загальному позовному провадженні (у відкритому судовому засіданні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним, скасування п. 46 протоколу № 69 та зобов`язання здійснити виплату,-

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати пункт 46 протоколу № 69 від 31 травня 2019 року рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2 групи внаслідок травми, пов`язаною з виконання обов`язків служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії;

зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, з урахуванням права на отримання одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи внаслідок травми, пов`язаною з виконання обов`язків служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, у розмірі 300-х кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 06.08.2018 рік, з урахуванням проведених виплат та факту подання позивачем усіх документів передбачених законодавством, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

23.02.1995 року майора ОСОБА_1 звільнено за наказом Міністерства оборони України №02979 за пунктом 65, підпунктом «В» за захворюванням.

11.02.1997 року при первинному огляді позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності (у зв`язку з травмою при виконанні обов`язків військової служби, строком до 17.02.1998 року).

18.02.1998 року при повторному огляді позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності.

06.08.2018 року при повторному огляді позивачу було встановлено II групу інвалідності (у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків служби в країнах де велись бойові дії).

Позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, що оформлено Витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум від 31.05.2019 року № 69.

На думку позивача, зазначене рішення порушує закріплені конституційні права та порушує вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів від 25.12.2013 року № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності або втрати ступеня працездатності без встановлення інвалідності дата, що зазначена у довідці медико - соціальної експертної комісії.

Пунктами 4, 5 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено підстави виплати одноразової грошової допомоги

На думку позивача, саме з 06.08.2018 року згідно ч. 8 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ це право повивач може реалізувати, протягом трьох років з його дня виникнення, тобто до 06.08.2021 року.

Процесуальні дії.
Ухвалою суду від 10.02.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без призначення судового засідання (в порядку ст.262 КАС України).

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу про відкриття провадження по справі та копію позову з додатками отримано представником відповідача Міністерства оброни України 18.02.2020 року відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером ОДЕСА ЦОКК 155.

04.03.2020 року за вх. №10129/20 від відповідача Міністерства оборони України (за підписом представника А.В. Єрмакова) надійшов відзив на адміністративний позов.

Відзив обґрунтовано наступним.
З заявленими позовним вимогами з огляду на наступне.

По-перше: Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено ст. 16-3 згідно із Законом України № 5040-VI від 04.07.2012, якою встановлено імперативну заборону на виплату одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, а зазначений термін рахується з дня набрання чинності Законом України №5040-VI.

Актом первинного огляду встановлення інвалідності позивачу 11.02.1997 року встановлено ІІІ групу інвалідності (у зв`язку з травмою при виконанні обов`язків військової служби, строком до 17.02.1998 року).

18.02.1998 року при повторному огляді позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, дата набрання чинності Законом України №5040-VI (01.01.2014), ІІ групу інвалідності встановлено 06.08.2018 року, тобто понад два роки.

По-друге: до заяви про виплату одноразової грошової допомоги, поміж інших документів, позивачем не надано копію постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, яка стала підставою для встановлення ІІ групи інвалідності 06.08.2018 року та копії документа, що свідчить про причини та обставини поранення.

Відсутність документів, визначених у п.11 Порядку №975, зокрема, про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) н встановлює обов`язку Міністерства оборони України для їх витребування та доведення (за відсутності таких документів).

З урахуванням викладеного, рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , яке оформлене протоколом № 69 від 31 травня 2019 прийнято в межах чинного законодавства.

12.03.2020 року за вх. №ЕП/2366/20 від представника позивача адвоката Драгомирової О.М. надійшли заперечення на відзив, в яких підтримано правову позицію викладену у відзиві на адміністративний позов.

13.03.2020 року за вх. №11806/20 від Міністерства оборони України надійшли письмові заперечення.

Ухвалою суду від 13.03.2020 року розгляд справи №420/861/20 продовжено за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання призначено на 02.04.2020 року.

17.03.2020 року ухвалою суду провадження у справі зупинено до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

17.03.2020 року за вх. №ЕП/2644/20 від представник позивача надійшли письмові пояснення.

22.07.2020 року ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання провадження у справі №420/861/20 поновлено.

Ухвалою суду від 22.07.2020 року закрито підготовче провадження у справі та справу до судового розгляду суті у відкрите судове засідання на 07.09.2020 року.

Судове засідання призначене на 07.09.2020 року перенесено на 11.09.2020 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 далі), ІНП НОМЕР_1 , проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціональних обов`язків в р. Афганістан) відповідно Довідки Болградського районного військового комісаріату від 03.06.2009 року №212.

Відповідно Довідки Міністерства охорони здоров`я України серії МСЕ №117421 від 18.02.1997 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності (травма при виконанні обов`язку військової служби).

Відповідно Довідки Міністерства охорони здоров`я України серії МСЕ №052473 від 18.02.1998 року ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено третю групу інвалідності (травма при виконанні обов`язку військової служби).

Відповідно Довідки Міністерства охорони здоров`я України серії 12ААБ №032469 від 13.08.2018 року ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено другу групу інвалідності (травма при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії).

Позивач звернувся до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою щодо вплати одноразової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності, з переліком відповідних документів.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум від 31.05.2019 р.:

«…Розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги:
46, Майору ОСОБА_2 (Одеський ОТЦКСІІ), якого 23.01.1995 звільнено з військової служби та 11.02.1997 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія 2-18АГ № 117421 від 11.02.1997), а 06.08.2018 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 12ААБ № 032469 від 06,08.2018).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа № 1-7/99) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 1997 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Крім цього згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Заявнику групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності..».
РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ.
Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття».

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір в даній справі виник у зв`язку з відмовою позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи внаслідок травми, пов`язаною з виконанням обов`язків служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, оформленої протоколом № 69 від 31 травня 2019 року.

Частиною третьою статті 46 Конституції України проголошено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно положень статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Так, статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини 9 статті 16 - 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 162 та пункту 9 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року № 1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Третю групу інвалідності позивачу вперше встановлено у 1997 році, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на той період.

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності вперше, передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «б» пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 (далі Постанова № 488), встановлено, що НАСК «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Позивач у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою № 488.

Виплата страхових сум проводилася НАСК "Оранта" за рахунок коштів державного бюджету, що виділялися Міністерству оборони України, з дня настання страхової події, яка визначена законом (у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби).

При цьому, страхова сума виплачувалась лише після визначення у встановленому законом порядку ступеня втрати працездатності незалежно від часу звільнення з військової служби, якщо захворювання одержані в період проходження військової служби.

В подальшому НАСК «Оранта» було позбавлено ліцензії на проведення державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців, а Міністерство оборони України припинило внесення страхових платежів НАСК «Оранта».

07.03.1996 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про страхування", абзацом 6 пункту 10 Прикінцевих положень якого передбачено прийняття закону з урегулювання питань заміни обов`язкового державного страхування на безпосереднє здійснення компенсаційної виплати з державного бюджету головними розпорядниками бюджетних коштів за цільовими платежами.

На виконання зазначених вимог Законом України від 04 квітня 2006 року №3597-IV було внесено відповідні зміни і доповнення до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема, вказаний Закон доповнено статтею 41 "Державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних", яка набула чинності 10 травня 2006 року і діяла до 31 грудня 2006 року.

Зазначена норма Закону зберегла раніше встановлене статтею 16 Закону України № 2011-XII від 20 грудня 1991 року положення про обов`язкове державне особисте страхування життя і здоров`я військовослужбовців за рахунок коштів Державного бюджету України і лише змінила порядок і умови компенсаційних виплат за таким страхуванням.

В частині 3 статті 41 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-IV) зазначено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.

Згідно наявної в матеріалах справи Довідки Одеської обласної дирекції НАСК «Оранта» від 05.03.2020 року №1590-06-04/223 повідомлено, що ОСОБА_1 не подавав в Одеську обласну дирекцію ПАТ «НАСК «Оранта» документи для нарахування страхової виплати за державним обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців і страхова виплата йому не провадилась.

06.08.2018 року позивачу змінено групу інвалідності, а саме встановлено другу групу (безстроково).

Суд критично ставиться до позиції представника позивача, що застосуванню підлягає законодавство, що діяло на момент встановлення позивачу другої групи інвалідності (06.08.2018 року), а відповідно до ч. 8 ст. 16-3 Закону України 2011-XII ОСОБА_1 може реалізувати своє право протягом трьох років з дня його виникнення.

З цього приводу, суд зазначає наступне.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а, від 22 березня 2019 року у справі № 2340/2993/18.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками №499 та №975.

Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі №278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Так, предметом спору у даній справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду другої групи.

На день встановлення другої групи інвалідності ОСОБА_1 діяв Порядок №975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Згідно з пунктом 8 Порядку №975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016р. №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) частину четверту статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом 2 наступного змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.

Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.

Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, розглядаючи справу №240/10153/19 від 15.07.2020 з аналогічних правовідносинах відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), 21.06.2018 (справа № 760/11440/17), 30.09.2019 (справа № 825/1380/18) та інших, де його застосовано, та дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII:

(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Застосовуючи висновок Верховного Суду у справі №240/10153/19 до обставин даної справи, суд звертає увагу на те, що повторний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності відбувся 06.08.2018, тоді як первинно інвалідність ІІІ групи встановлено 18.02.1997 року та повторно 18.02.1998 року. І оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 06.08.2018 року (день встановлення інвалідності).

Суд критично ставиться до твердження відповідача, щодо не надання до заяви про виплату одноразової грошової допомоги постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, що стали підставою для встановлення ІІ групи інвалідності та копії документа, який свідчить про причини та обставини поранення, що є окремою підставою для відмови у задоволенні заяви Міністерством оборони України.

Проте, вказана вище підстава не зазначена у Витягу з протоколу № 69 від 31 травня 2019 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, якою позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 2,9,12, 241,242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним, скасування п. 46 протоколу №69 та зобов`язання здійснити виплату відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295, 279 КАС України.
Пунктом 15.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , телефон: НОМЕР_2

Міністерства оборони України (адреса: 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, , телефон: НОМЕР_3 , електронна пошта:

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.