Справа № 420/3854/20
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3854/20
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойко А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року по справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ДМСУ) та просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ДМСУ розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлено та підписано ним особисто, а представником лише складено супровідний лист, котрий посадовими особами ДМСУ розцінено як клопотання. Отже, подаючи до ДМСУ вищезгаданий лист представник позивача виконував умови договору про надання правової допомоги, а тому заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повністю відповідає критеріям, передбаченим законодавством.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ДМСУ подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 було заповнено заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Означену заяву-анкету 10 квітня 2020 року було подано до ДМСУ повноважним представником позивача - ОСОБА_2 ..

За результатами розгляду заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 10 квітня 2020 року ДМСУ на ім`я позивача надіслано лист «Щодо звернення за міжнародним захистом» від 17 квітня 2020 року №Ш-810/6/5101-20/5100.5.1/4459-20, у якому зазначено, що звернення не відповідає критеріям, що зазначені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, у зв`язку з чим його розгляд проведено у відповідності до Закону України «Про звернення і громадян».

Вважаючи вказані дії протиправними, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції відхилив посилання ДМСУ на те, що заява від 10 квітня 2020 року не відповідає встановленому зразку заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує псового захисту, оскільки як встановлено судом та зазначено вище, заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника може бути подано як особисто іноземцем чи особою без громадянства, так і законним представником.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.

Преамбулою Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) передбачено, що цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

За змістом статті 5 Закону вбачається, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями статті 7 Закону регламентовано питання оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вказаною статтею передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

З аналізу наведеного вбачається, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може бути подана як особисто іноземцем чи особою без громадянства, так і її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 заповнено заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка була подана до ДМСУ, як суб`єкта розгляду, повноважним представником позивача - Шепітком Г.І..

Разом з тим, розглядаючи вказану заяву згідно положень Закону України "Про звернення громадян", а фактично повертаючи позивачу його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подану ним згідно положень Закону, ДМСУ не було зазначено чітких та однозначних правових обставин, що свідчили б про невідповідність вказаної заяви (звернення) критеріям, визначеним Законом та Правилами

розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649.

ДМСУ у відповіді від 17 квітня 2020 року лише процитовано положення Закону, зокрема, в частині належного суб`єкта звернення з вказаною заявою, водночас, без жодних висновків та обгрунтувань. При цьому, лише у відзиві на позов ДМСУ було чітко зазначено, що позивачем не було дотримано вимоги законодавства щодо особистого звернення особи, яка має намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з відповідною заявою.

Колегія суддів вважає вказані у відзиві доводи безпідставними, оскільки ч.1 ст.7 (друге речення) Закону передбачає подання заяви як особисто іноземцем чи особою без громадянства, так і її законним представником, яким, на думку колегії суддів, і є Шепітко Г.І..

Наведені обставини у сукупності свідчать про наявність в даних спірних правовідносинах протиправної бездіяльності ДМСУ щодо фактичного не розгляду заяви позивача згідно процедури Закону, а тому зобов`язання розглянути таку заяву є належним та достатнім заходом поновлення порушенного права позивача.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що оскільки предметом розгляду даної справи є визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимоги розділу IV (Попередній розгляд заяв) Правил розгляду заяв та оформлення документів не можуть бути застосовані в даній ситуації, колегія суддів не приймає до уваги та вважає беззмістовними з огляду на таке.

Так, положеннями статті 7 Закону регламентовано питання оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 8 Закону передбачено порядок попереднього розгляду заяв. Так, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ст.9 Закону (порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями статті 10 Закону регламентовано питання саме прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу наведених положень Закону вбачається, що загальне питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту шляхом розгляду відповідної зави органами міграційної служби, є стадійним та включає в себе відповідні вищезазначені процедурні етапи, під час проходження яких ДМСУ, як суб`єкт владних повноважень, наділений відповідними правовими можливостями.

Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що зобов`язання ДМСУ розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачає проходження таким розглядом всіх етапів від вирішення питання оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; попереднього розгляду заяви, на якому (етапі) ДМСУ наділена повноваженнями щодо винесення рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за заявою, яка є очевидно необґрунтованою; до етапу прийняття кінцевого рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.