Справа № 380/823/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/823/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клименко О.М., за участю секретаря судового засідання Колодій О.Р., та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: не з`явився

відповідача: представник - Горбонос І.К.

третя особа: представник - Горбонос І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянин Таджикистану ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 368-19 від 29.10.2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Таджикістану та перебуваючи за його межами, в Україні, не може повернутися у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя, свободу та здоров`я. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказав про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії.

Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Таджикистану, так як ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення») зазначає, що методом діяльності такої є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників.

Позивач вважає, що відповідачі взагалі не поцікавились ситуацією у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення, не зважаючи на те, що такі дані були наведені ним у своїй заяві-анкеті. Відтак, на думку позивача, відповідач формально підійшов до прийняття оскаржуваного рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та його побоювань, тому таке є протиправним і підлягає скасуванню.

Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задоволити та зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Від відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що в результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи позивача, а також інформації по країні походження, було встановлено, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні, відповідно у них немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Матеріали особової справи позивача свідчать, що останній є членом політичної партії «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»), через що відбув покарання в місцях позбавлення волі в Таджикистані, оскільки в Республіці Таджикистан це є заборонена партія, і в разі повернення до країни походження йому загрожує переслідування через його політичні переконання, які виходять з його релігійних принципів.

Під час співбесіди встановлено, що в країні походження в 2007 році стосовно позивача було відкрито кримінальне провадження згідно Кримінального Кодексу Республіки Таджикистан за ознаками злочину передбаченого частиною першою ст. 307 та частиною другою ст. 189. За це його було притягнено до кримінальної відповідальності з відбуванням покарання терміном з 2007 по 2012 роки, що підтверджується довідкою про звільнення з місць позбавлення волі.

Проведеним аналізом копії постанови судді Верховного Суду Республіки Таджикистан від 07.03.2008 року відносно заявника порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбачених частиною першою ст. 307 (публічні заклики до насильницької зміни конституційного устрою країни, з використанням збройного втручання) та частиною другою ст. 189 (розпалювання ворожнечі міжнаціональної, міжетнічної, міжрелігійної за допомогою ЗМІ) КК Таджикистан. Вбачається, що заявника було притягнуто до її відповідальності через те, що він вивчав та поширював заборонену літературу яка містять ідеї міжнародної терористичної організації «Партія ісламського відродження» (« Хізб-ут Тахрір аль-Ісламі »), засновані на ідеологічних джерелах вказаної незаконної організації, таким чином здійснюючи пропаганду цих ідей.

З огляду на наявні матеріали, відповідач зазначив, що особлива увага правоохоронних органів Республіки Таджикистан та РФ по відношенню до заявника була викликана не сповідуванням ісламу як закликає Духовне Управління Мусульман , а політичними поглядами позивача та самим членством у партії «Хізб-ут Тахрір аль-Ісламі», його діями в тому числі, як члена партії, які виражалися в організаторській діяльності та заклику до сповідування релігії іслам, як цьому вчить і зобов`язує партія «Хізб-ут Тахрір аль-Ісламі».

Крім цього, відповідач вказує, що заявник перетнув державний кордон України законно в листопаді 2011 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області 29.03.2019 року, тобто через чотири роки після в`їзду на територію України, що на думку відповідача свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідач зазначає, що відповідно до ІКП на сьогоднішній день іслам в Таджикистані можна вважати найпоширенішою релігією, 80 відсотків мусульман відчувають себе в республіці комфортно і спокійно. На момент вступу заявника в ряди партії в 2007 році, на території Республіки Таджикистан дана організація була заборонена та визнана незаконною рішенням Верховного суду.

На думку відповідача, заявник усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство країни громадянської належності.

З огляду на те, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена більш ніж у 20 країнах, де переважну частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір» та своєрідне некласичне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації не вважається за можливе.

Посилаючись на викладені обставини, вказав, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності переконань, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За наведених обставин, вважає, що заявник у випадку повернення до Республіки Таджикистан не зазнає серйозної шкоди, тому вважає, що Державна міграційна служба України у повному обсязі дослідила матеріали особової справи позивача та дійшла обґрунтованого висновку про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, оскаржуване рішення, на його думку, є законним, а підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просить відмовити в його задоволенні, посилається на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву та наданих суду поясненнях.

У строк, встановлений судом, від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій викладено пояснення та аргументи з посиланням на відповідні докази. Зокрема, зазначено, що відповідач не вказує конкретні джерела ІКП на підтвердження своєї позиції. Водночас, просить врахувати «Всесвітня доповідь за 2019 рік. Таджикистан» авторитетної правозахисної організації Human Rights Watch (доступна в мережі Інтернет за посиланням: https://www.hrw.ortj/ru/world-report/2019/сountry-сhapters/326283 містить зокрема наступну інформацію (мовою оригіналу): «Правительство Таджикистана жестко ограничивает свободу религии и убеждений, регламентируя даже внешний вид граждан. Так, например, был введен запрет на ношение хиджаба, а мужчинам запрещено носить длинные бороды.».Позивач під час співбесіди, зокрема зазначив, що мав місце факт його затримання працівниками карного розшуку лише через те, що він носив бороду.

Просить врахувати, що позивач зазначив у своїй заяві від 29.03.2019 р., яка була прийнята відповідальним працівником ГУ ДМС у Львівській області, зокрема таку інформацію: до нього було застосовано катування працівниками спецслужб Таджикистану, він був прикутий до батареї, зазнавав побоїв. Метою катування було прагнення спонукати позивача до відмови від релігійних поглядів та переконань. Факт жорстокого поводження позивач також підтвердив під час проходження співбесіди з відповідальним працівником ГУ ДМС у Львівській області. Крім цього, позивач має обґрунтовані побоювання, що у випадку повернення до країни походження існують ризики повторення застосування до нього жорстокого поводження та катувань, які можуть також призвести до його загибелі.

Дана інформація подавалась до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), однак не була жодним чином досліджена та взята до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. З огляду на зазначене, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, вважають безпідставними та необґрунтованими.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області надав суду усні пояснення, в яких зазначив, що проти позову заперечує, просить відмовити в його задоволенні, посилається на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву відповідача.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 30 січня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду, що занесена в протокол судового засідання від 05.03.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями учасників справи у зв`язку із запровадженням на території України карантину з метою не поширення COVID-19.

23.06.2020 допитано в якості свідка ОСОБА_4 , голову Інформаційного центру офісу «Хізб ут-Тахрір» в Україні. В частині клопотання про виклик свідка ОСОБА_5 , позивач не підтримав, просив його не викликати згідно клопотання від 23.06.2020 року.

Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач - Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

29.03.2019 року позивач, перебуваючи на території України, звернувся з заявою до Головного управління ДМС у Львівській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області повідомило, що відомостями щодо обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не володіє (згідно листа від 16.05.2019 року - том 1, а.с.112).

Згідно відповіді начальника сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 08.05.2019 року, ОСОБА_1 станом на 08.05.2019 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (том 1, а.с.114).

Позивач є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі», на підтвердження чого долучено довідку, видану Інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні №1440/11 від 01.05.2019 року (том 1, а.с.151). Зі змісту цієї довідки слідує, що ОСОБА_1 був прийнятий в «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в 2007 році таджицьким відділенням даної організації в м. Душанбе.

У зв`язку з тим, що діяльність вказаної партії заборонена на території Республіки Таджикистан, позивача було притягнено до кримінальної відповідальності за ознаками злочину передбачених частиною першою ст. 307 (публічні заклики до насильницької зміни конституційного устрою країни, з використанням збройного втручання) та частиною другою ст. 189 (розпалювання ворожнечі міжнаціональної, міжетнічної, міжрелігійної за допомогою ЗМІ) КК Таджикистан з відбуванням покарання терміном з 2007 по 2012 роки, що підтверджується довідкою про звільнення з місць позбавлення волі та копією постанови судді Верховного Суду Республіки Таджикистан від 07.03.2008 року відносно заявника.

Рішеннями ДМС України від 29.10.2019 №368-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019LV0005 від 03.09.2019 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Про рішення ДМС України від 29.10.2019 №368-19 позивача повідомлено повідомленням від 08.11.2019 року №65.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивача вищезгадане рішення ДМС України від 29.10.2019 №368-19 прийнято за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача і його побоювань, а тому є всі підстави для зобов`язання ДМС України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважаючи у зв`язку із цим свої права порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із п. п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 вказаного Закону:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п.13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Згідно з ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України ДМС України від 29.10.2019 №368-19 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує наступне.

Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що він, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув`язнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження - Республіки Таджикистан.

Обставини, які стали підставою для відмови позивачу у наданні захисту в Україні, міститься у висновках від 03.09.2019 року (том 1, а.с.51-69) та від 29.10.2019 року (том 1, а.с.72-74).

Відповідач виходив з того, що партія «Хізб ут-Тахрір» заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Республіці Таджикистан та у країні останнього проживання позивача (Російській Федерації) недоречно.

Покликається на інформацію Департаменту захисту національної державності СБУ та Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю РНБО України.

Тривале перебування заявника у зазначеній організації дозволяло йому зрозуміти характер ідеології та її потенційну небезпеку, однак останній продовжував залишатися членом міжнародної ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Зазначене свідчить, що заявник усвідомлював наслідки свого специфічного трактування положень Корану. Вступаючи до лав забороненої організації, він свідомо переступив норми чинного законодавства та усвідомлював наслідки таких дій.

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією.

За таких обставин, вважає, що позивач у випадку повернення до країни походження не зазнає серйозної шкоди, визначеної у п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), то така є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок, ОСОБА_4 , який є головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні, зазначив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат . Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави ( Халіфата ), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він вимушений покинути Республіку Таджикистан, де заборонена діяльність цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Зокрема, як вбачається з протоколу співбесіди від 03 квітня 2019 року позивач повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки там був засуджений за політично-релігійні погляди за участь в партії «Хізб ут-Тахрір» (том І а.с. 97-103). Також під час співбесіди та в заяві-анкеті (том І а.с. 81-89) заявник ствердив, що в країні походження при затриманні до нього було застосовано допит током, биття і тримання в наручниках на підлозі;

до нього було застосовано катування працівниками спецслужб Таджикистану. Він був прикутий до батареї, зазнавав побоїв. Метою катування було прагнення спонукати позивача до від мови від релігійних поглядів та переконань;

позивач має обґрунтовані побоювання, що у випадку повернення до країни походження існують ризики повторення застосування до нього жорстокого поводження та катувань, які можуть також призвести до його загибелі;

за участь у організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» його було притягнуто до кримінальної відповідальності в Таджикистані, засуджено до восьми років позбавлення волі; фактично від п`ять років перебував в ув`язненні.

Як на доказ того, що в Республіці Таджикистан порушуються права мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури).

Крім цього, просить врахувати інформацію, що викладена у «Всесвітня доповідь. 2019 рік. Таджикистан», автором якої є міжнародна правозахисна організація Human Rights Watch (доступна в мережі Інтернет за посиланням: https://www.hrw.ortj/ru/world-report/2019/сountry-сhapters/326283, щорічний звіт Комісії США по міжнародній релігійній свободі (USCIRF) по Таджикистану за 2019 рік (доступно в мережі Інтернет за посиланням: https://rus.ozodi.оrg/a/29942214.html).

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відповідач не надав належної оцінки обставинам та доводам позивача щодо переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, чи потребує він додаткового захисту як особа, яка були змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув`язнення через участь у забороненій на території Республіки Таджикистан партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Окрім цього, як видно з матеріалів справи, Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області повідомило, що відомостями щодо обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не володіє, згідно листа від 16.05.2019 року, тобто членство позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

У зв`язку з цим, відповідач, помилково взяв до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 року №5/2/1-21078 та Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю РНБО України , як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачу, який суперечить вищевказаному висновку стосовно конкретної особи (позивача).

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Республіці Таджикистан, суд приходить висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Оскільки загальна ситуація з правами людини в країні походження після залишення її позивачем не покращилася, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Республіки Таджикистан.

При цьому, судом не враховуються доводи відповідача, що заявник перетнув державний кордон України законно в листопаді 2011 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області 29.03.2019 року, тобто через чотири роки після в`їзду на територію України, що на думку відповідача свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження, оскільки такі обставини не були підставою для прийняття спірного рішення і не вказані у висновках від 03 вересня 2019 року та від 29 жовтня 2019 року.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Таджикистан й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п.1 та 3 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення № 368-19 від 29 жовтня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд приходить висновку, що спірне рішення ДМС України № 368-19 від 29 жовтня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує таке.

Згідно з п.25 Постанови №3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд відзначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

А тому, з метою ефективного захисту прав позивачів та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 29 березня 2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - громадянина Таджикистану ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (вул. Січових Стрільців, 11, м. Львів, 79007) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 368-19 від 29 жовтня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 29 березня 2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 21 вересня 2020 року.

Суддя Клименко О.М.