Справа № 522/16042/20
Суддя: Шенцева О. П.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження 2-а/522/459/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове видворення громадянина Республіки Таджикистан, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом, в якому просив Примусово видворити з України громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому позивач посилався на те, що громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні.

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснив, що прибув до України 14 липня 2018 року легально з метою зустрічі з дружиною. Зі слів відповідача було встановлено, що офіційний в`їзд на територію України він здійснив легально через контрольно-пропускний пункт «Аеропорт-Бориспіль» по паспорту громадянина Республіки Узбекистан для виїзду за кордон № НОМЕР_1 від 03 червня 2019 року, з терміном дії до 02 червня 2029 року. На момент виявлення паспортний документ у відповідача був відсутній.

Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України знаходиться незаконно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має.

25.10.2019 року складено відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 000204 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 25.10.2019 ПН МОД № 00204 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

25.10.2019 року Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29.10.2019 року.

У визначений термін громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , з території України не виїхав та є обґрунтовані підстави вважати, що позивач ухиляється від виконання такого рішення.

17.09.2020 року громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , повторно виявлено співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області.

17.09.2020 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування стосовно громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 000562 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 17.09.2020 ПН МОД № 000562 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

Зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

Представник позивача та відповідач подали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, 25 жовтня 2019 року працівниками Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області виявлено особу, який назвався громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В результаті проведеної перевірки відібраних пояснень у відповідача встановлено, що громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні.

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибув до України в 14.07.2018 року легально з метою зустрічі з дружиною. Зі слів відповідача було встановлено, що офіційний в`їзд на територію України він здійснив легально через контрольно-пропускний пункт «Аеропорт-Бориспіль» по паспорту громадянина Республіки Узбекистан для виїзду за кордон № НОМЕР_1 від 03.06.2019 року, з терміном дії до 02.06.2029 року. На момент виявлення паспортний документ у відповідача був відсутній.

Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України знаходиться не законно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має.

25.10.2019 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживав без документів на право проживання в Україні стосовно громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 000204 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 25.10.2019 ПН МОД № 00204 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

25.10.2019 року Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29.10.2019 року.

17.09.2020 року громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно виявлено співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області.

17.09.2020 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування стосовно громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 000562 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 17.09.2020 ПН МОД № 000562 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 громадянин Республіки Таджикистан ІНФОРМАЦІЯ_2 з 10 вересня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис 2876 від 10 вересня 2019 року. Проживають разом за адресою АДРЕСА_1 та мають спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 3030 від 24 червня 2020 року, вказані факти також підтвердженні у судовому засіданні дружиною відповідача - ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держави - учасниці повинні охороняти сім`ю, дитинство, материнство, батьківство та створювати мови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного життя.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України встановлено, що, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання.

Приписами ст. 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Нормами ст. 151 Сімейного кодексу України до обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

У ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Згідно з приписами ст. 18 Конвенції ООН про права дитини (20.11.1989 р.), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини (20.11.1959 р.), дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У ст. 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Пунктом 1 ст. 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, правомірно зробити висновок про те, що відносини позивача з членом їх сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування ст. 8 Конвенції (п. 65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

При розв`язанні спірних правовідносин необхідно також врахувати й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» № 12313/86 Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про депортацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна й позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Каплан та інші проти Норвегії» (рішення від 24.07.2014, заява №32504/11) Європейський суд з прав людини вказав на недопустимість непропорційного втручання в право на повагу до сімейного життя подружжя та їх дітей.

У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач з дружиною перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис 2876 від 10 вересня 2019 року, проживають разом за адресою АДРЕСА_1 та мають спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 3030 від 24 червня 2020 року.

Таким чином, втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, не відповідає нормам законодавства.

При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право відповідача, суд оцінює дотримання інтересів його малолітніх дітей, доля яких, враховуючи їх вік та становище, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення по справі.

При цьому п. п. 83, 84 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), де зазначено, зокрема, що Європейський суд поділяє думку про те, що вислання заявниці матері двох дітей, з дворічною забороною на повторний в`їзд, беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. З огляду на тривалий тісний зв`язок з матір`ю..., тривалого періоду, що сплинув до вжиття міграційними органами рішення про вислання з забороною на повторний в`їзд, Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції.

Також суд враховує ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії», скарга № 41615/07, § 135, ЕСНК2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

Згідно ч. І ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ГУДМС України в Одеській області до ОСОБА_1 громадянина Республіки Таджикистан ІНФОРМАЦІЯ_2 про примусового видворення за межі України.

Керуючись ст. ст. 23-25, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. ст. 9, 20, 46, 241, 243, 245, 288, 289, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове видворення громадянина Республіки Таджикистан - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

18.09.2020