Справа № 640/4770/19
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 червня 2020 року №640/4770/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Шрамко Ю.Т., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

третя особа Національна поліція України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач), третя особа - Національна поліція України (далі по тексту - третя особа), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України «по особовому складу» від 19 лютого 2019 року №141 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил майора міліції ОСОБА_1 (М-119247) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі);

- поновити ОСОБА_1 негайно на службі у відносинах публічної служби, на якій перебувала до звільнення.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що з вересня 2001 року по 06 листопада 2015 року вона проходила службу в органах внутрішніх справ на різних посадах оперативно-начальницького складу.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2329 о/с «по особовому складу Управління боротьби з кіберзлочинністю» позивача було звільнено з посади старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах) відділу цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності в запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у справі №826/26740/15 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10 листопада 2016 року №1083 о/с позивача поновлено на займаній посаді, але наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 листопада 2016 року №1089 о/с звільнено зі служби в органах внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України з 11 січня 2016 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

В подальшому, як вказано у позовній заяві, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі №826/20114/16 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 травня 2015 року №627 о/с позивача поновлено на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України, а наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 серпня 2018 року №974 о/с скасований наказ від 14 листопада 2016 року №1089 о/с про звільнення позивача.

Крім того, як вказано у позовній заяві, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19 лютого 2019 року №141 о/с її звільнено з займаної посади.

Проте, з вказаним наказом позивач не погоджується з огляду на те, що судом вже був встановлений факт того, що 06 грудня 2015 року у період декретної відпустки вона зверталась з рапортом до керівництва Міністерства, в якому повідомляла про своє бажання проходити подальшу службу в новостворених органах поліції, проте, як стверджує позивач, цей рапорт не був врахований, внаслідок чого вона була позбавлена права на подальше проходження служби в Національній поліції України.

Також, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що вона розпочала службу в органах внутрішніх справ у вересні 2001 року, має звання майор міліції, 6 ранг державного службовця та діючий допуск до державної таємниці, відносно позивача проведено спеціальну перевірку відповідно до Закону України «Про державну службу».

Листом від 13 грудня 2018 року №22/12-6370 Міністерство внутрішніх справ України, як вважає позивач, формально запропонувало їй для працевлаштування посади з числа працівників цивільного персоналу, які заздалегідь були такими, що не відповідають кваліфікації позивача та досвіду роботи.

Крім того, у позовній заяві позивач вказує, що Законом України «Про державну службу» передбачено переведення саме державного службовця з однієї посади на іншу, як у тому самому державному органі, так і у іншому.

Міністерством внутрішніх справ України, за твердженнями позивача, при її звільненні також не здійснено жодних дієвих заходів, спрямованих на реалізацію рапорту від 06 листопада 2015 року щодо бажання надалі продовжувати службу.

Незгода з оскаржуваним наказом стала підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач з вересня 2001 року проходила службу в органах внутрішніх справ на різних посадах, мала спеціальне звання майор міліції.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2329 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у справі №826/26740/15 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2016 року №1083 о/с позивача поновлено на посаді в органах внутрішніх справ, а наказом від 14 листопада 2016 року №1089 о/с з 11 січня 2016 року звільнено з посади за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі №826/20114/16 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 травня 2018 року №627 о/с позивача поновлено на посаді в органах внутрішніх справ, про що позивача повідомлено телефонограмою від 31 жовтня 2018 року №22/1/2-5467, а також останній запропоновано прибути до Міністерства внутрішніх справ України для вирішення питання подальших трудових відносин з Міністерством.

14 грудня 2018 року, як вказано у відзиві на позовну заяву, позивачу направлено попередження про її наступне вивільнення через скорочення штатів, а також роз`яснювалось, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ Міністерство перетворене на цивільне відомство і в ньому скорочені всі посади, які заміщуються особами рядового і начальницького складу та введено посади державних службовців, призначення на які можливе лише за умови проходження конкурсу, передбаченого Законом України «Про державну службу», а питання прийняття на службу в органи Національної поліції перебувають у виключній компетенції відповідного керівника поліції або її територіального органу.

Крім того, у відзиві на позовну заяву зазначено, що разом із попередженням про вивільнення позивачу направлено лист від 13 грудня 2018 року №22/1/2-6370 із зазначенням наявних станом на 13 грудня 2018 року вакантних у Міністерстві посад працівників із осіб цивільного персоналу.

18 лютого 2019 року під час телефонної розмови з позивачем, остання виявила незгоду із запропонованими їй посадами.

У зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ та скороченням всіх посад атестованих працівників міліції, з урахуванням того, що позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці, а із запропонованими посадами позивач не погодилась, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19 лютого 2019 року №141 о/с звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України відповідно до пункту 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі), примірник якого позивач отримала 05 березня 2019 року.

За твердженнями представника відповідача, Міністерством виконано всі можливі дії по сприянню позивачу у працевлаштуванні.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1390 штат апарату МВС відповідно до статті 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» скасовано (скорочено всі посади). При цьому, ні Міністр внутрішніх справ, ні Міністерство не наділені повноваженнями призначення осіб на посади поліцейських.

При цьому, оскільки позивач не була державним службовцем, вона не може бути автоматично призначена на посаду державного службовця, оскільки чинним законодавством передбачено обов`язковість проходження конкурсу для зайняття посади державного службовця.

На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року залишено без задоволення клопотання представника Міністерства внутрішніх справ України про розгляд адміністративної справи №640/4770/19 за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва констатує наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявної в матеріалах справи копії послужного списку позивача, остання з 2001 року перебувала на службі в органах внутрішніх справ України.

Судом також встановлено, що позивача було звільнено з органів внутрішніх справ наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2329 о/с дск «По особовому складу Управління боротьби з кіберзлочинністю».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у справі №826/26740/15, яка набрала законної сили на підставі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2329 о/с дск «По особовому складу Управління боротьби з кіберзлочинністю» в частині звільнення ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано, а також поновлено останню на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи № 826/26740/15 встановлено, що 06 листопада 2015 року позивачем було подано рапорт, яким остання висловлювала своє бажання щодо продовження проходження служби у поліції.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у справі №826/26740/15 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10 листопада 2016 року №1083 о/с позивача поновлено на її посаді, а наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 листопада 2016 року №1089 о/с знов звільнено з займаної посади з 11 січня 2016 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі №826/20114/16 визнано протиправним та скасовано вказаний вище наказ Міністерства внутрішніх справ України від 14 листопада 2016 року №1089 о/с та поновлено останню на займаній нею посаді з 12 січня 2016 року.

Також, матеріалами справи підтверджується та проти чого не заперечували сторони, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 травня 2018 року №627 о/с позивача на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року поновлено на займаній нею посади, про що її повідомлено телефонограмою від 31 жовтня 2018 року №22/1/2-5467, а також запропоновано прибути до МВС у найкоротший термін для вирішення питання подальших трудових відносин.

Відповідно до наданої суду копії попередження про наступне вивільнення від 02 листопада 2018 року №15667/05/22-2018 позивача повідомлено про те, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» Закон України «Про міліцію» втратив чинність з 07 листопада 2015 року та ліквідовані органи міліції.

Також, у вказаному попередженні зазначено й про те, що в організаційно-штатній структурі МВС не передбачено посад рядового і начальницького складу ОВС (міліції), наказами МВС України від 06 листопада 2015 року №1388, №1389 та №1390 скорочено усі посади, які можуть заміщуватись працівниками міліції, а також роз`яснено порядок вступу на державну службу.

У відповідності до листа Міністерства внутрішніх справ України від 13 грудня 2018 року №22/1/2-6370, позивачу запропоновано наступні наявні вакантні посади працівників (цивільний персонал) у Міністерстві внутрішніх справ України станом на 13 грудня 2018 року, а саме:

- провідний інспектор відділу аналізу поточної діяльності та контролю Управління взаємодії з Національною гвардією України МВС України (1 вакантна посада);

- провідний інспектор відділу планування та контролю Управління координації діяльності авіації МВС України (1 вакантна посада);

- провідний інспектор сектору обробки службової документації Департаменту фінансово-облікової політики (1 вакантна посада);

- провідний інспектор відділу забезпечення роботи call-центру Управління моніторингу дотримання прав людини (3 вакантні посади).

Також, у вказаному листі позивачу запропоновано повідомити Міністерство внутрішніх справ України про прийняте нею рішення щодо призначення на одну із вакантних посад або відмову у такому призначенні.

Попередження про наступне вивільнення та лист з запропонованими вакантними посадами направлено на адресу позивача та отримано останньою особисто 18 грудня 2018 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Як вбачається з наданої суду копії довідки від 18 лютого 2019 року «до питання попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 », позивач у телефонній розмові підтвердила факт отримання попередження про наступне вивільнення та лист з запропонованими вакантними посадами та виявила незгоду з ними.

15 лютого 2019 року позивач подала рапорт до державного секретаря МВС України, в якому зазначила, що запропоновані їй у листі на вибір посади для працевлаштування є такими, що не відповідають її кваліфікації, освіті та досвіду роботи, а також наголосила на тому, що вона не відмовляється від бажання проходити подальшу службу в Національній поліції України.

Як вбачається з наданої суду копії витягу з наказу Міністерства внутрішніх справ України (по особовому складу) від 19 лютого 2019 року №141 о/с по апарату Міністерства майора міліції ОСОБА_1 (М-119247), старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинів Управління боротьби з кіберзлочинністю відповідно до пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі.

Листом від 26 лютого 2019 року №22/1/2-К-422/К-461 Міністерство внутрішніх справ України повідомило позивача про розгляд її звернення від 15 лютого 2019 року, а також повідомило про те, що після набрання чинності 07 листопада 2015 року Закону України «Про Національну поліцію» у Міністерстві внутрішніх справ України здійснено суттєві зміни у структурі та штатах, при цьому ліквідовано органи та підрозділи у яких штатні посади заміщувалися особами рядового і начальницького складу та на сьогоднішній день таких посад в підрозділах апарату, закладах та установах МВС немає і введення таких посад чинним законодавством не передбачено.

Більш того, вказаним листом позивача повідомлено й про те, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19 лютого 2019 року №141 о/с, у зв`язку з закінченням двомісячного терміну з дня попередження про наступне вивільнення, позивача звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів - у зв`язку відсутністю можливості подальшого використання на службі, тому позивачу запропоновано прибути до Департаменту персоналу, організації, освітньої та наукової діяльності МВС для внесення змін та доповнень до трудової книжки.

Також, вказаним листом позивачу запропоновано з питання працевлаштування до органів Національної поліції звернутись до Національної поліції.

Вказаний лист разом з примірником наказу №141 о/с від 19 лютого 2019 року було направлено на адресу позивача та отримано останньою 05 березня 2019 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Незгода позивача з наказом №141 о/с від 19 лютого 2019 року про її звільнення стала підставою для звернення з вказаною позовною заявою до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пункт 1 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

У пункті 8 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктом 9 Розділу Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно з пунктом 10 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

У відповідності до пункту 4 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Підпункт «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно абзацу 1 пункту 24 цього ж Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку про те, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

В той же час, суд зауважує, що надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Наведене свідчить, що наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива, на переконання суду, є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Отже, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» і звільнення особи за скороченням штатів.

Суд зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі №21-327а11, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Одночасно, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої було незаконно звільнено.

Приписами пункту 24 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які були незаконно звільнені поновлюються на попередній посаді.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а та в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 520/8684/18.

В той же час, суд вважає за необхідне вказати, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували пропонування позивачу посад в органах Національної поліції і її відмови від цих посад, що, в свою чергу, є порушенням приписів пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію».

Крім того, відповідачем також не спростовано факт звернення позивача 06 листопада 2015 року з рапортом з приводу продовження служби в поліції.

Ці обставини також були встановлені судом під час розгляду справи №826/26740/15, а тому, в силу частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 з посади старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинів Управління боротьби з кіберзлочинністю є протиправним, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ №141 о/с підлягає скасуванню, а позивач, відповідно, поновленню на посаді з 20 лютого 2019 року.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що пропозиція позивачу вакантних посад, які передбачені для державних службовців, не може бути розцінено судом, як належне виконання відповідачем своїх обов`язків щодо працевлаштування позивача, як того вимагає Закон України «Про Національну поліцію».

При цьому, враховуючи той факт, що Міністерством внутрішніх справ України не вирішено питання щодо можливості проходження служби в поліції, волевиявлення щодо якого було заявлено позивачем, а також з метою повного та всебічного захисту порушених прав ОСОБА_1 , керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 06 листопада 2015 року з прийняттям відповідного рішення.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, а також для виходу за їх межі та зобов`язання відповідача розглянути по суті рапорт позивача від 06 листопада 2015 року про намір продовжувати службу в органах поліції.

Зважаючи на положення пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді.

Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ), третя особа - Національна поліція України (01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України (по особовому складу) від 19 лютого 2019 року №141 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 (М-119247), старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинів Управління боротьби з кіберзлочинністю з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинів Управління боротьби з кіберзлочинністю з 20 лютого 2019 року.

4. Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути рапорт старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинів Управління боротьби з кіберзлочинністю ОСОБА_1 про намір продовжувати службу в органах Національної поліції від 06 листопада 2015 року та прийняти рішення за наслідками його розгляду у встановленому законом порядку.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинів Управління боротьби з кіберзлочинністю з 20 лютого 2019 року - допустити до негайного виконання.

6. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко