Справа № 640/4632/20
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року м. Київ № 640/4632/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, установив:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач, ОГП), в якій просив:

визнати відмову відповідача в наданні інформації у запитах від 23.12.2019, 24.01.2020, - протиправною;

зобов`язати відповідача надати позивачу наступну публічну інформацію: копії персональних висновків кадрових комісій щодо усіх прокурорів, які пройшли співбесіду (як неуспішно, так і успішно); відео- або аудіозаписи всіх співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів Генеральної прокуратури України в грудні 2019 року; копії всіх рішень кадрових комісій «Про неуспішне проходження прокурором атестації» (у вигляді цифрових фото- або сканкопій).

Так, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова відповідача надати запитувану інформацію суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача на отримання публічної інформації.

У відзиві на позовну заяву представник ОГП стверджує, що нормативними документами, якими врегульовано порядок проведення атестації прокурорів, не передбачено виготовлення кадровими комісіями персональних висновків щодо прокурорів за результатами співбесід, а тому їх надання не вбачалося за можливе.

Водночас, відео- або аудіозаписи співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ), до ГПУ (ОГП) не надходили, що також виключало можливість їх надання на запит позивача.

Крім того, на момент подачі запитів позивачем, запитувана інформація, у певній її частині, містила персональні дані фізичних осіб, які на той момент вже не були суб`єктами владних повноважень, оскільки були звільненні з органів прокуратури, а згоди на поширення їх персональних даних ними не надано.

Враховуючи викладене, відповідач переконаний, що позивачу відповіді на запити про доступ до публічної інформації надано в межах Закону України «Про доступ до публічної інформації».

У відповіді на відзив позивач заперечує твердження відповідача, оскільки пунктом 5 розділу 5 Порядку № 221 прямо встановлено, що рішення кадрових комісій, протоколи засідань, матеріали атестації прокурорів зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія, а в свою чергу, така кадрова комісія розташована та функціонувала саме при ОГП, а тому саме там такі рішення кадрових комісій і зберігаються.

Те саме стосується відео- або аудіозаписів співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів.

З приводу наявності персональних даних позивач зазначив, що персональну інформацію фізичних осіб: ідентифікаційний номер, адресу проживання тощо може бути видалено з документу, але сам документ повинен бути наданий.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.12.2019 позивач звернувся до відповідача з запитами на публічну інформацію №110АПК (т. 1 а.с. 8) та №111АПК (т. 1 а.с. 9), в яких просив надати на його електронну адресу копії персональних висновків кадрових комісій щодо усіх прокурорів, які пройшли співбесіду в рамках атестації прокурорів ГПУ та відео- або аудіозаписи усіх співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів ГПУ в грудні 2019 року.

За результатами розгляду таких запитів, відповідач листом від 02.01.2020 №27/3-31вих-20 (т. 1 а.с. 11, 30) повідомив позивачу, що відповідно до Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233, витяги із протоколу засідання кадрової комісії, який підписується головою комісії надаються за запитом державних органів, уповноважених розглядати питання щодо оскарження рішень комісії. Отже, Порядком не передбачено надання матеріалів роботи комісії іншим особам.

Позивачу також повідомлено про право оскаржити відповіді до керівництва ОГП або до суду.

Разом з тим, 24.01.2020 позивач звернувся до відповідача з запитом на публічну інформацію №013АПК (т. 1 а.с. 10), в якому просив надати на його електронну адресу копії всіх рішень кадрових комісій «Про неуспішне проходження прокурором атестації» (у вигляді цифрових фото- або сканкопій).

За наслідками розгляду вказаного запиту, відповідач повідомив позивачу листом від 31.01.2020 №27/3-602вих-20 (т. 1 а.с. 12-13, 31-69), що надання матеріалів атестації прокурорів, зокрема, рішень кадрових комісій за результатами їх атестації, Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221, не передбачено, з огляду на що надання запитуваних копій рішень кадрових комісій про неуспішне проходження атестації не вбачається за можливе.

Водночас, відповідачем повідомлено, що з інформацією про результати третього етапу атестації - проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності стосовно всіх прокурорів і слідчих ГПУ, яких було допущено до нього, можна ознайомитися на офіційному веб-сайті за відповідними посиланнями, з наданням в якості додатків до відповіді роздруківок списків за наведеними посиланнями.

Не погоджуючись з такими відмовами, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що це заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Таким чином, Закон України «Про доступ до публічної інформації» не регулює відносин зі створення публічної інформації; предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 359/6551/17 (адміністративне провадження №К/9901/51067/18).

Водночас, згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 зазначеного Закону визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина 1 статті 21 Закону України «Про інформацію»).

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Таким чином, нормами законів України «Про доступ до публічної інформації» та «Про інформацію» передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до статті 7 названого Закону конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.

Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 України «Про доступ до публічної інформації» передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

При цьому, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту». Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №9901/510/18 (провадження №11-840заі18).

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а (адміністративне провадження №К/9901/1256/18).

В контексті наведеного перш за все необхідно зазначити, що спір між сторонами з приводу віднесення запитуваної інформації до публічної відсутній.

При цьому, суд зауважує, що проаналізувавши вказані обставини через призму зазначених норм та позицій Верховного Суду, запитувана позивачем інформація має притаманні публічній інформації ознаки.

Як вже встановлено, підставою для відмови у наданні позивачу запитуваної інформації відповідачем зазначено: (1) Порядком роботи кадрових комісій, затвердженим наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233, не передбачено надання матеріалів роботи комісії іншим особам, (2) надання матеріалів атестації прокурорів, зокрема, рішень кадрових комісій за результатами їх атестації, Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221, не передбачено.

Дійсно, аналіз змісту як Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 (далі - Порядок №233), так і Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 (далі - Порядок №221), вказує на відсутність положень щодо надання матеріалів роботи кадрових комісій, зокрема, рішень іншим особам.

Проте, можливість надання таких матеріалів, зафіксованих на певному матеріальному носієві, отриманих або створених суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків, і не потребує за висновком суду закріплення у Порядку №233 та Порядку №221, оскільки останні мають відмінну від надання публічної інформації сферу правового регулювання.

Інакше кажучи, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Отже, неврегульованість Порядком №233 та Порядком №221 права на отримання матеріалів роботи кадрових комісій, зокрема, рішень, жодним чином не впливає на право особи отримати таку інформацію в межах правового регулювання Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Більше того, Закон України «Про доступ до публічної інформації» має вищу юридичну силу, ніж Порядок №233 та Порядок №221, тобто у який би спосіб не було врегульовано зазначене право такими порядками, воно не нівелює право особи на доступ до публічної інформації, надане та закріплене Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, суд вважає відмову у доступі до публічної інформації з наведених підстав необґрунтованою.

Що стосується тверджень відповідача про те, що (1) виготовлення кадровими комісіями персональних висновків щодо прокурорів за результатами співбесід не передбачено, (2) відео- або аудіозаписи співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів ГПУ, до ГПУ (ОГП) не надходили, (3) на момент подачі запитів позивачем, запитувана інформація, у певній її частині, містила персональні дані фізичних осіб, які на той момент вже не були суб`єктами владних повноважень, оскільки були звільненні з органів прокуратури, а згоди на поширення їх персональних даних ними не надано, слід зазначити наступне.

По-перше, підставами для відмови у наданні позивачу запитуваної інформації є неврегульованість Порядком №233 та Порядком №221 права на отримання матеріалів роботи кадрових комісій, зокрема, рішень, а не вказані представником відповідача підстави, з огляду на що останні не можуть бути розглянуті в межах спірних правовідносин як дійсні та/або додаткові підстави для відмови у наданні інформації.

По-друге, згідно з пунктом 13 розділу І Порядку №221 перебіг всіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.

Відповідно до пункту 6 розділу V Порядку №221 рішення кадрових комісій, протоколи засідань, матеріали атестації прокурорів зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія.

Аналіз змісту наведених норм вказує, що відео- або аудіозаписи співбесід, які є матеріалами атестації прокурорів, зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія, тобто в даному випадку в ГПУ (ОГП), оскільки позивач запитував відео- або аудіозаписи усіх співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів ГПУ в грудні 2019 року.

Крім того, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача (частина 3 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»), чого відповідачем зроблено не було.

По-третє, частиною 7 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що обмеженню підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У такому випадку копія документа повинна надаватися у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено, вилучається шляхом ретушування або іншим способом на вибір розпорядника інформації.

Таким чином, Закон України «Про доступ до публічної інформації» прямо забороняє розпоряднику інформації відмовляти у доступі до документу, натомість наділяючи розпорядника інформації правом визначення обсягів інформації, що надається. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №820/4283/17 (адміністративне провадження №К/9901/108/18, К/9901/1703/18).

За таких обставин, суд не приймає зазначені представником відповідача доводи до уваги.

З приводу позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу публічну інформацію в частині копій персональних висновків кадрових комісій щодо усіх прокурорів, які пройшли співбесіду (як неуспішно, так і успішно), слід зазначити таке.

Згідно з пунктом 8 Порядку №233 комісія правомочна ухвалювати рішення, здійснювати інші повноваження, якщо на її засіданні присутня більшість членів комісії.

Пунктом 11 Порядку №233 передбачено, що комісія може приймати процедурні рішення, пов`язані з її діяльністю.

Рішення і протоколи комісії підписуються всіма присутніми членами комісії (пункт 13 Порядку №233).

Відповідно до пункту 8 розділу І Порядку №221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу IV Порядку №221).

Аналіз змісту Порядку №233 та Порядку №221 свідчить про те, що комісії за наслідками своєї діяльності не складають висновки, у тому числі персональні, натомість складаються рішення і протоколи.

За таких обставин, суд не вбачає належних правових підстав для зобов`язання відповідача надати позивачу копії персональних висновків кадрових комісій щодо усіх прокурорів, які пройшли співбесіду (як неуспішно, так і успішно) та, відповідно, задоволення позовної вимоги в цій частині.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності своїх дій.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

В той же час, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, передбачений пунктом 4 частини 3 статті 2 КАС України, зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

За вказаних обставин та наведеного правового регулювання, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними відмов ОГП у наданні публічної інформації на запити позивача від 23.12.2019 №110АПК, №111АПК та від 24.01.2020 №013АПК, викладені у листах від 02.01.2020 №27/3-31вих-20 та від 31.01.2020 №27/3-602вих-20, зобов`язання ОГП надати позивачу запитувану інформацію, а саме: відео- або аудіозаписи всіх співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів ГПУ в грудні 2019 року; копії всіх рішень кадрових комісій «Про неуспішне проходження прокурором атестації» (у вигляді цифрових фото- або сканкопій) в рамках атестації прокурорів ГПУ.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до частини 3 статті 139 КАС України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними відмови Офісу Генерального прокурора у наданні публічної інформації на запити ОСОБА_1 від 23.12.2019 №110АПК, №111АПК та від 24.01.2020 №013АПК, викладені у листах від 02.01.2020 №27/3-31вих-20 та від 31.01.2020 №27/3-602вих-20.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора надати ОСОБА_1 запитувану інформацію, а саме: відео- або аудіозаписи всіх співбесід, які проводили кадрові комісії в рамках атестації прокурорів Генеральної прокуратури України в грудні 2019 року; копії всіх рішень кадрових комісій «Про неуспішне проходження прокурором атестації» (у вигляді цифрових фото- або сканкопій) в рамках атестації прокурорів Генеральної прокуратури України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Офіс Генерального прокурора (місцезнаходження юридичної особи: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 00034051).

Суддя О.М. Чудак