Справа № 420/5594/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5594/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №109616 від 18.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 26 червня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 18.12.2018 року №109616 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеський області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Позиція позивача обґрунтована наступним

Як вказано у позовній заяві, 04.06.2020 року позивача було ознайомлено з перекладом рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві №109616 від 18.12.2018 року, яким на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 19.04.2004 року, а видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2004 року скасована на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 No 321.

Позивач вважає рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 109616 від 18.12.2018 року протиправним та таким, що грубо порушує законодавство

Так, з посиланням на фактичні обставини справи, позивач зазначив, що він 23.02.2004 року звернувся до ВПР та МР УАСМ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про документування посвідкою на постійне проживання, у зв`язку з тим, що його дружина громадянка СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є іммігранткою та документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданою 24.06.2003 УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві.

Разом з цим, як зазначено у позовній заяві, 30.05.2012 року УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві скасовано рішення про документування громадянки СРВ Ле На посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 24.06.2003 року, у зв`язку з чим позивачу також скасований дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання.

Позивач зазначає, що матеріалами справи не встановлено та не доведено, що при видачі позивачу у 2004 році дозволу на імміграцію, на підставі якого в подальшому останньому було видано посвідку на постійне проживання в Україні, громадянином В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано свідомо неправдиві відомості, підроблені документи або документи, що втратили чинність стосовно нього.

На переконання позивача, Законом України «Про імміграцію» встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, шо підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

У позовній заяві наголошено, що на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію у 2004 році його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважалась такою, шо мала дозвіл на імміграцію в Україну, була документована посвідкою на постійне проживання в Україні, яка була чинною.

З урахуванням того, що матеріалами справи не встановлено та не доведено, наявності підстав, передбачених пунктом 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-111, при прийнятті рішення органом ДМС про надання дозволу на імміграцію позивачу у 2004 році, останній вважає, що рішення від 18.12.2018 року №109616 про скасування дозволу на імміграцію від 19.04.2004 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2004 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

На думку позивача, обставин, які б тягли за собою обґрунтоване скасування дозволу на імміграцію не існує. Позивач по справі тривалий час проживає в Україні. За весь час проживання на Україні не порушував чинного законодавства України, в тому числі Закону України «Про правовий статус іноземців», не вчиняв злочинів. Крім того, позивач просить суд врахувати, що він з 2009 року проживає в м. Одеса у квартирі АДРЕСА_1 , яка є його приватною власністю.

Позивач також зазначає, що оскаржуване ним рішення не відповідає критерію пропорційності та неминуче призведе до негативних наслідків позивача у вигляді примусового видворення з України.

Окрім іншого, позивач наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивача було запрошено для надання пояснень з цього приводу. Також відсутні відомості щодо належного повідомлення позивача про прийняте рішення.

Позиція відповідача - ГУ ДМС України в Одеській області обґрунтована наступним

У відзиві зазначено, що 19.04.2004 року УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.

Як вказує ГУ ДМС України в Одеській області, 30.05.2012 року УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві скасовано рішення про документування громадянки СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідкою на постійне проживання в Україні, у зв`язку з чим ГУ ДМС України в м. Києві 18.12.2018 року прийнято рішення №109616 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», а посвідка на постійне проживання в Україні скасована на підставі вимог пп.1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року №321.

На переконання відповідача - ГУ ДМС України в Одеській області, у позивача відсутні підстави для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, відповідач - ГУ ДМС України в Одеській області стверджує, що ГУ ДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням.

Окрім того, у відзиві зазначено, що суд не може приймати рішення, яким накладати обов`язок на міграційну службу поновити позивачу посвідку на постійне проживання в України, з огляду на дискреційність повноважень ДМС України.

Позиція відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області обґрунтована наступним

З посиланням на фактичні обставини справи, відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області зазначає, що Головним управлінням міністерства внутрішніх справ України в м. Києві 19.04.2004 року позивачу надано дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» як особі, яка перебуває в шлюбі з іммігрантом, а саме: громадянкою СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Як вказано у відзиві, рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 30.02.2012 року громадянці СРВ Ле На скасовано повністю рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про документування посвідкою на постійне проживання визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню.

З посиланням на п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», відповідач Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області зазначив, що рішення №109616 від 18.12.2018 року про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийнято правомірно.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.07.2020 року від відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву разом із копіями матеріалів особової справи позивача (вхід. №28078/20).

24.07.2020 року від відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов відзив на позовну заяву разом із копіями матеріалів особової справи позивача (вхід. №28825/20).

30.07.2020 року (вхід. №ЕП/11632/20) та додатково 31.07.2020 року (вхід. №29839/20) від позивача надійшла відповідь на відзиви відповідачів.

Станом на 22.09.2020 інших заяв по суті та додаткових доказів по справі від сторін не надходило.

Вирішуючи дану справу судом враховано, що особливості її розгляду визначені статтею 262 КАС України. Однак розгляд даної справи припав на період дії на території України карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (із наступними змінами).

У зв`язку з цим пунктом 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року №540-IX (далі - Закон України №540-IX від 30.03.2020 року), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3, яким передбачено автоматичне продовження визначених статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу процесуальних строків, в тому числі і строків розгляду справи, подання інших заяв по суті справи, тощо на період дії карантину.

В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року №731-IX (далі - Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року) , пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, згідно якої встановлені цим Кодексом процесуальні строки поновляються судом лише за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом).

Пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 року також було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року набрав чинності 17.07.2020 року, відповідно продовжені Законом України №540-IX від 30.03.2020 процесуальні строки закінчилися 06.08.2020 року.

Оскільки жодних заяв від учасників справи щодо можливості продовження процесуальних строків по справі до визначеного терміну подано не було, тому суд вважає, що жодних перешкод для вирішення даної справи та ухвалення судового рішення не має.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне.

Обставини справи встановлені судом

Відповідно до матеріалів справи, громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.01.1997 року уклав шлюб із громадянкою В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Соціалістичної Республіки В`єтнам (т.1 а.с.113-114).

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи у заявах по суті, що 24.06.2003 року громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 (т.1 а.с.115).

23.02.2004 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління МВС в Україні у м. Києві із заявою про надання посвідки на постійне проживання в Україні (т.1 а.с.118-119).

19.04.2004 року УГІРФО ГУМВС України в м. Києві прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та документування його посвідкою на постійне проживання на підставі п.6 ч.2 ст.6 Закону України «Про імміграцію» як особі, яка перебуває в шлюбі з іммігрантом - громадянкою СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т.1 а.с.131).

19.04.2004 року позивачу видано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.70).

У зв`язку із втратою посвідки на постійне проживання, позивачу 05.11.2007 року видано нову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 , що також не заперечується учасниками справи у заявах по суті (т.1 а.с.89).

Разом з цим, відповідно до листа Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.06.2020 року №5100.5.3-6429/51.1-20, у зв`язку з нездійсненням позивачем обміну посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 05.11.2007 року при досягненні позивачем 45-річного віку, вказану посвідку на постійне проживання в Україні визнано недійсною (т.1 а.с.20).

Судом встановлено та визнається учасниками справи, що рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 30.05.2012 року громадянці СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано повністю рішення УГІРФО МВС України в м. Києві про документування посвідкою на постійне проживання та видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню.

18.12.2018 року відділом з питань постійного проживання іноземців та ОБГ управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в м. Києві підготовлено висновок, у якому рекомендовано скасувати рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 19.04.2004 року про надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 . У висновку зазначено, що згідно рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 30.05.2012 року дружині позивача, громадянці СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано повністю рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про документування посвідкою на постійне проживання та виданні на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню (т.1 а.с.1138-139).

У зв`язку із скасуванням дозволу на імміграцію та визнання недійсними посвідок на постійне проживання громадянки СВР ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві 18.12.2018 року прийнято рішення №109616 про скасування дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», а посвідка на постійне проживання НОМЕР_1 від 19.04.2004 року скасована. У вказаному рішенні також зазначено, що відповідно до вимог ч.2 ст.13 Закону України «Про імміграцію», особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення(т.1 а.с.140).

26.06.2020 року позивач здав оригінал посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 до Головного управління ДМС України в Одеській області (т.1 а.с.24).

Не погоджуючись із рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 18.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», позивач звернувся з даною позовною заявою.

Релевантні джерела права та висновки суду

Суд зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №2491-ІІІ (у редакції на час надання позивачу дозволу на імміграцію), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

За приписами ст. 4 Закону №2491-ІІІ (у редакції на час надання позивачу дозволу на імміграцію), дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-ІІІ).

Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію визначені статтею 9 Закону №2491-ІІІ (у редакції на час надання позивачу дозволу на імміграцію).

Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону. - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу вищенаведених норм Закону України «Про імміграцію» (у редакції на час надання позивачу дозволу на імміграцію) вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983, у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію).

У відповідності до пп. 2 п. 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п.12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам. Здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Як зазначено у п.14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону.

Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з п. 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

З аналізу викладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи, що на виконання Порядку №1983 документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, перевірені територіальним підрозділом за місцем проживання позивача, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства.

У зв`язку з цим, 19.04.2004 року УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та видано тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.04.2004 року, що свідчить про те, що компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Суд зазначає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, чинній на час прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію від 18.12.2018 року №109616), зокрема, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»).

Аналіз цієї норми дозволяє суду дійти висновку про те, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, на переконання суду, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, однак, зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.

Суд зазначає, що Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого встановлено, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 №815/3420/17 та №820/285/17, від 13.11.2019 у справі №815/3651/17 та від 22.01.2020 у справі №802/1432/17-а.

Матеріалами справи підтверджено та визнається учасниками справи у заявах по суті, що при прийнятті спірного рішення Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві скасувало позивачу дозвіл на імміграцію та посвідки на постійне проживання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з втратою чинності дозволу на імміграцію дружини позивача, наявність якого була підставою для задоволення заяви позивача про надання йому дозволу на імміграцію у 2004 році та документування його посвідкою на постійне проживання.

Таким чином, на момент звернення позивача із заявою про отримання дозволу на імміграцію у 2004 році, дружина позивача мала дозвіл на імміграцію в Україну та видана їй посвідка на постійне проживання в Україні була чинною.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що відсутні будь-які обставини, які свідчать про надання позивачу у 2004 році дозволу на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Інших підстав прийняття спірного рішення відповідачем не доведено та судом не встановлено.

Суд також вважає за необхідне зазначити наступне.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування громадянки СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідкою на постійне проживання в Україні, ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Європейський суд у рішенні у справі «Беєлер проти Італії зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Суд зазначає, що позивач тривалий час постійно проживає в Україні, має власне житло в м. Одеса (квартира АДРЕСА_1 ), що вказує на стійкі правові зв`язки між позивачем та державою Україна.

Скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, здійснене за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, що зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Суд також зазначає, що згідно з п.21 Порядку №1983 (у редакції, чинній на час прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію від 18.12.2018 року №109616), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до абз.2 п.22 Порядку №1983, у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абз.2 п.21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст.12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу

Пунктом 23 Порядку №1983 визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

На думку суду, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Суд зазначає, що право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи «бути почутою» є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З аналізу викладених норм слідує, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Отже, враховуючи існування загрози настання негативних наслідків для позивача у вигляді видворення за межі України, суд вважає, що забезпечення його права взяти участь при прийнятті оскаржуваних рішень, є обов`язковою передумовою їх правомірності.

Разом з тим, відповідачем у порушення вказаних норм, до суду не надано будь-яких доказів запрошення позивача для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №109616 від 18.12.2018 року, про скасування громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в України серії НОМЕР_1 від 19.04.2004 року - прийнято за відсутності визначеної Законом України «Про імміграцію» підстави для його прийняття, без запрошення позивача під час розгляду справи про скасування позивачу дозволу на імміграцію, а, відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 18.12.2018 року №109616 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 року №732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби», утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Відповідно до п.2 вказаної постанови Кабінету Міністрів України, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Таким чином, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є належним відповідачем у даній справі.

Суд відхиляє твердження Головного управління ДМС України в Одеській області про те, що ГУ ДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням, з огляду на безпідставність, оскільки на час надання позивачу дозволу на імміграцію такі функції було покладено на Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Разом з цим, ліквідація Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, не тягне за собою автоматичне скасування прийнятих цим органів рішень.

Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (далі - Положення №360), Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За приписами пункту 4 Положення №360, ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках.

Згідно з п.7 Положення №360, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Таким чином, Головне управління ДМС України в Одеській області є також належним відповідачем по даній справі.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової, суд зазначає наступне.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №321 (далі - Порядок №321).

За приписами пунктів 6-7 Порядку №321, у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Відповідно до пунктів 16-19 Порядку №321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.

У разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

У разі коли у зв`язку із зміною прізвища та (або) власного імені чи по батькові, встановленням розбіжностей у записах необхідно обміняти паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, документи для обміну посвідки подаються не пізніше ніж через місяць після отримання нового паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства.

У разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається іноземцю або особі без громадянства та здається ними під час отримання нової посвідки.

Згідно з п. 32 Порядку №321, для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, крім випадків, установлених абзацом сьомим цього пункту; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

За приписами п.40 Порядку №321, для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Як зазначено у п.64 Порядку №321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п.68 Порядку №321, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

При цьому, за приписами п.72 Порядку №321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації); 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) непридатності посвідки для подальшого використання; 4) скасування посвідки; 5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена; 6) смерті особи, якій видано посвідку; 7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії; 8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства; 9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців; 10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу 19.04.2004 року видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 . У зв`язку із втратою вказаної посвідки на постійне проживання, позивачу 05.11.2007 року видано нову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 .

Судом також встановлено, що позивач при досягненні ним 45-річного віку не звертався до територіальних органів ДМС за обміном вказаної посвідки у порядку, визначеному законодавством, у зв`язку з чим посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 05.11.2007 року визнана недійсною.

Також судом встановлено, що позивач, на виконання рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 18.12.2018 року №109616, 26.06.2020 року передав оригінал посвідки на постійне проживання до Головного управління ДМС України в Одеській області як того вимагає Порядок №321.

Суд зазначає, що статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист та його способи і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Оскільки судом встановлено, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 05.11.2007 року визнана недійсною з підстав не звернення позивача за її обміном у зв`язку із досягнення ним 45-річного віку, а в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до територіального органу ДМС України за обміном посвідки на постійне проживання, а повноваження щодо видачі такої посвідки є дискреційними повноваженнями Головного управління ДМС України в Одеській області, суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеський області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки є передчасними та не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №109616 від 18.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання вчинити певні дії підлягають часткового задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи також підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1681,60 грн. відповідно до платіжного доручення №1 від 26.06.2020 року (т.1 а.с.31).

Частиною 3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Отже, позивачем при подачі даної позовної заяви заявлено одну вимогу немайнового характеру.

Оскільки друга позовна вимога зобов`язального характеру є похідною, то судовий збір обраховується за подання позову немайнового характеру, який містить одну немайнову вимогу, і отже судовий збір за такі вимоги сплачується як за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 840,80 грн.

В свою чергу, судовий збір позивачем сплачений у загальному розмірі 1681,60 грн.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 18.12.2018 року №109616 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, з урахуванням наведеного судом вище, наявні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області (як правонаступника Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві) судового збору у розмірі 840,80 грн. (як за одну вимогу немайнового характеру).

Водночас, суд роз`яснює позивачу, що відповідно до відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, враховуючи вищенаведене судом, позивач має право на повернення судового збору у розмірі 840,80 грн. як внесеного у більшому розмірі, ніж встановлено законом згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Однак, станом на дату прийняття рішення відповідного клопотання не надходило.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 143, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування рішення №109616 від 18.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 18.12.2018 року №109616 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області () на користь громадянина СРВ ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) суму судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

При цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов

.