Справа № 120/2862/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 вересня 2020 р. Справа № 120/2862/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області (далі - відповідач), у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення 33 сесії 7 скликання Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області № 445 від 28.05.2020 року;

зобов`язати Яришівську сільську раду Могилів-Подільського району Вінницької області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною загальною площею 1,8845 га, що розташована по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства.

стягнути на його користь судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що рішенням 33 сесії Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області № 445 від 28.05.2020 року, за результатами розгляду його заяви про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною загальною площею 1,8845 га у АДРЕСА_1 , вирішено надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною загальною площею 1,8845 га у АДРЕСА_1 , у зв`язку з використанням найманих працівників земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства надана бути не може відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

01.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.07.2020 року, а також повідомлено відповідача про те, що він має право подати відзив на позовну заяву у порядку передбаченому ст. 162 КАС України.

Відповідач у встановлений законом строк відзив до суду не подав.

Ухвалою суду від 29.07.2020 року повторно витребувано в Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області належним чином засвідчені копії документів, які бралися до уваги при прийнятті рішення № 445 від 28.05.2020 року 33 сесії про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною загальною площею 1,8845 га у АДРЕСА_1 . Продовжено підготовче провадження у справі до 01.10.2020 року та відкладено підготовче засідання на 07.09.2020 року на 14:00 год.

Ухвалою суду від 07.09.2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду на 22.09.2020 року.

22.09.2020 року в судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду були повідомлені вчасно та належним чином.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши інші докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

09.02.2010 року позивач придбав нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.02.2010 року.

З метою отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,8845 га (за адресою АДРЕСА_1 ) для ведення особистого селянського господарства, позивач 13.10.2017 року звернувся із заявою до Яришівської сільської ради.

Рішенням 14 сесії 7 скликання Яришівської сільської ради від 14.12.2017 № 200, яке позивач отримав у грудні 2018 року, відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства. Однак, рішенням було надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки в оренду.

Мотивом відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства відповідачем зазначено: "у зв`язку з використанням найманих працівників".

10.12.2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Яришівської сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

За результатом розгляду заяви позивача, відповідачем прийнято рішення від 18.12.2018 року № 297 , пунктом 1 якого вирішено: "рішення Яришівської сільської ради 21 сесії 7 скликання № 200 від 14.12.2017 року не відміняти".

Не погоджуючись із рішеннями Яришівської сільської ради № 200 від 14.12.2017 року та № 297 від 18.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року позов (по справі № 120/1645/19-а) ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Яришівської сільської ради 14 сесії 7 скликання від 14.12.2017 № 200 "Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 ". Визнано протиправним та скасовано рішення Яришівської сільської ради 21 сесії 7 скликання від 18.12.2018 № 297 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 від 10.12.2018 року № 69". Зобов`язано Яришівську сільську раду Могилів-Подільського району Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,8845 га, що розташована по АДРЕСА_1 у власність для ведення особистого селянського господарства.

17.10.2019 року позивач звернувся з заявою відповідача, у якій просив на підставі вказаного рішення суду від 01.08.2019 року та виконавчого листа від 06.09.2019 року винести рішення сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,8845 га, в АДРЕСА_1 , на якій знаходяться 100% нерухомого майна (ферми), що належать йому на праві приватної власності.

До заяви додав копію рішення суду від 01.08.2019 року та копію виконавчого листа від 06.09.2019 року.

За наслідками розгляду заяви позивача, 28.05.2020 року Яришівською сільською радою Могилів-Подільського району Вінницької області прийнято рішення 33 сесії 7 скликання № 445 про надання дозволу ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною загальною площею 1,8845 га у АДРЕСА_1 , у зв`язку з використанням найманих працівників земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства надана бути не може відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство». Запропоновано ОСОБА_1 звернутися до землевпорядної організації, що має відповідний дозвіл (ліцензію) на проведення землевпорядних робіт на виготовлення проекту відведення даної земельної ділянки в оренду. Виготовлений проект відведення на земельну ділянку подати на затвердження сесії сільської ради. Після затвердження даного проекту заключити договір на оренду даної земельної ділянки з Яришівською сільською радою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон від 21.05.1997 № 280/97-ВР) визначено, що сільська рада є окремим самостійним суб`єктом в системі місцевого самоврядування.

Згідно із ст. 25 Закону від 21.05.1997 № 280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, відповідно до закону питання регулювання земельних відносин (п. 34 ст. 26 Закону від 21.05.1997 № 280/97-ВР).

Повноваження сільських рад у галузі земельних відносин визначені статтею 12 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III).

Частиною 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що вирішення питань регулювання земельних відносин, в тому числі про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, із земель комунальної власності в межах населеного пункту, віднесено до виключної компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Як передбачено ч.1 ст. 122 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III підставою для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Попри те, відповідач прийнявши оскаржуване рішення, відмовив позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства із підстави: "у зв`язку з використанням найманих працівників". Така підстава нормами ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, не передбачена, що вказує на протиправний характер оскаржуваного рішення.

Крім того, як передбачено ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, за результатом розгляду клопотання може прийняти одне із таких рішень: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; мотивовану відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Судом встановлено, що позивач звернувся із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність бажаної земельної ділянки (за адресою АДРЕСА_1 ) для ведення особистого селянського господарства. Відповідач, у свою чергу, попри покладення на нього обов`язку прийняти одне із вказаних вище рішень, оскаржуваними рішеннями надав дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки в оренду. Тобто, надавши дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки в оренду, а не у власність як просив позивач, відповідач вийшов за межі наданих ст. 118 ЗК України повноважень, та діяв не у спосіб, що передбачений Земельним кодексом України. Такі порушення також вказують на протиправність оскаржуваних рішень та наявність підстав для їх скасування.

Крім того, суд звертає увагу, що таким же підставам відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства , а саме "у зв`язку з використанням найманих працівників", а також надання при цьому дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки в оренду, надавалася оцінка у рішенні Вінницького окружного адміністративного суду №120/1645/19-а.

Разом з тим, незважаючи на те, що такі підстави визнані судовим рішенням протиправними, відповідач, повторно розглядаючи заяву позивача на підставі вказаного рішення суду, відмовляє в задоволенні клопотання з тих же підстав.

На підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суд при розгляді цієї справи застосовує практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Натомість у спорі який виник між сторонами, суд встановив, що принципу «належного урядування» у розумінні практики Європейського суду з прав людини, відповідачем не дотримано. Відповідач не виправив власну помилку за повторним зверненням позивача та прийняв рішення, аналогічне за змістом тому, яке визнано судом протиправним.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 78 КАС України).

Враховуючи встановлені обставини та надану їм правову оцінку, суд доходить висновку про протиправність оскаржуваного рішення від 28.05.2020 року № 445 та наявність підстав для його скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, то суд зазначає таке.

Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини").

В пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 5, 9 КАС України спосіб захисту порушених прав, свобод та інтересів особа обирає самостійно, звертаючись до суду з позовом та формулюючи зміст позовних вимог.

Обов`язок суду у разі задоволення позову найперше полягає у перевірці того, чи не суперечить обраний позивачем спосіб захисту вимогам закону та чи забезпечує він ефективний захист порушених прав, свобод та інтересів позивача (ст. 245 КАС України).

Одночасно із скасування рішення від 28.05.2020 року, позивач також просить суд зобов`язати відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, то суд зазначає таке.

Загалом суд погоджується з обраним позивачем способом захисту своїх порушених прав та інтересів враховуючи те, що питання про розгляд клопотання позивача вирішується відповідачем тривалий час, матеріалами справи підтверджено, що протиправність дій відповідача із зазначеного питання вже була предметом судового розгляду, при чому відповідач повторно відмовляє в задоволенні клопотання позивача з тих же підстав, які визнані судом протиправними, а тому вирішити спірне питання в інший спосіб, ніж як зобов`язати Яришівську сільську надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, немає можливості.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року (справа № 591/5935/17, провадження № 11-951апп19).

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840, 80 грн, так як позовна вимога зобов`язального характеру є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення 33 сесії 7 скликання Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області № 445 від 28.05.2020 року.

Зобов`язати Яришівську сільську раду Могилів-Подільського району Вінницької області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною загальною площею 1,8845 га, що розташована по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 грн.80 коп. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Яришівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 23.09.2020

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 )

відповідач: Яришівська сільська рада Могилів-Подільського району Вінницької області (, вул. Головна, 19, с. Яришів, Могилів-Подільський район, Вінницька область, 24024)

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна