Справа № 160/12519/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 160/12519/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року (суддя Рищенко А.Ю., м. Дніпро) у справі № 160/12519/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування вимоги, -

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7888-53/17-У від 05.02.2019.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 позовні вимоги залишено без задоволення.

Вказане рішення суду мотивовано тим, що ФОП ОСОБА_1 до 01.03.2019 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, у зв`язку з чим мала обов`язок навіть за відсутності доходу щомісяця сплачувати єдиний внесок у сумі не меншій за розмір мінімального страхового внеску. Проте, внаслідок несплати єдиного внеску протягом 2018 року, по особовому рахунку ФОП ОСОБА_1 виникла недоїмка, що стало підставою для винесення податковим органом у порядку, передбаченому Інструкцією № 449, спірної вимоги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця вказала на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано факту її перебування протягом 2017-2019 років у трудових відносинах з ТОВ «Сімферопольський вино-коньячний завод» та ТОВ «Стронгдрінк», які сплачували за неї, як за найманого працівника, єдиний соціальний внесок. З огляду на це, скаржниця не мала обов`язку щодо сплати єдиного внеску як фізична особа-підприємець, оскільки не здійснювала підприємницької діяльності, а отримувала дохід як найманий працівник, за якого сплату єдиного внеску здійснювали її працедавці. Враховуючи зазначене, скаржниця просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про задоволення позову.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 01.02.2008 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис № 0020963 від 01.02.2008) як фізична особа підприємець (далі ФОП) з основним видом діяльності 46.19 «Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту».

Реєстраційний номер платника єдиного внеску НОМЕР_1 .

01.03.2019 ФОП ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність, що підтверджується відомостями Витягу з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис № 3020963 від 01.03.2019 року).

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та у зв`язку із виниклою недоїмкою 05.02.2019 ГУ ДФС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7888-53/17-У, згідно з якою позивач зобов`язаний сплатити суму боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ у загальній сумі 18 276,72 грн.

Правомірність винесення вказаної вимоги є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Також, п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір якої не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Матеріалами справи підтверджено, що скаржниця протягом спірного періоду 2018 року, перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Стронгдрінк», що підтверджено відповідною довідкою підприємства та витягом з її трудової книжки (а.с. 66, 67).

Докази фактичного здійснення ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності та отримання відповідного прибутку відповідачем до суду не надано.

Також, матеріалами справи підтверджено факт сплати у 2018 році страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за застраховану особу ОСОБА_1 у розмірі 45 548,34 грн. (а.с. 65).

Таким чином, враховуючи отримання скаржницею у 2018 році доходу за трудовим договором на ТОВ «Стронгдрінк», яке сплачувало за неї єдиний внесок протягом вказаного періоду, обов`язок щодо сплати нею єдиного внеску як фізичною особою-підприємцем за відсутності отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності не виник.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з твердженням скаржниці, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам, що були викладені нею у позовній заяві щодо сплати за неї у спірному періоді єдиного внеску її працедавцем ТОВ «Стронгдрінк», що, у свою чергу, позбавило її обов`язку сплачувати єдиний внесок як фізичною особою-підприємцем.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з винесенням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 сплаченого нею згідно квитанцій № 0.0..1, № 0.0. від 11.12.2019, № 0.0..1 від 25.05.2020 судового збору у загальній сумі 2 497,30 грн.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 160/12519/19 скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7888-53/17-У від 05.02.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 2 497 (дві тисячі чотириста дев`яносто сім) гривень 30 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 22.09.2020.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко