Справа № 300/246/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/246/20 пров. № А/857/6432/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Нос С.П., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року у справі № 300/246/20 за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу на суму 38749,16 грн,-

суддя в 1-й інстанції Микитин Н.М.,

час ухвалення рішення 21.04.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 21.04.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДПС в Івано-Франківській області) звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення податкового боргу в сумі 38749,16 грн.

Позовні вимоги мотивовані наявністю у відповідача заборгованості по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2017, 2018 років, яка виникла внаслідок несплати узгодженої суми податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в розмірі 38749,16 грн, визначених податковими повідомленнями рішеннями "Ф" № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17 912,00 грн та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20 839,49 грн. Оскільки заборгованість добровільно відповідачем не погашена, позивач просить стягнути її в судовому порядку.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року у справі № 300/246/20 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що не погоджується з таким рішенням, оскільки отримавши податкові повідомлення-рішення оскаржив їх до суду. Судом відмовлено у задоволенні позову, тому подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Восьмого апеляційного суду від 11 березня 2019 року повернуто скаржнику. Причина повернення була формальною, у зв`язку з чим подав касаційну скаргу на ухвалу про повернення. Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року провадження у справі відкрито. Тому апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення суду яким відмовлено у скасуванні податкових повідомлень-рішень набрало законної сили є помилковим.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року у справі № 300/246/20 та зупинити провадження до розгляду справи №0940/2203/18.

Відповідно до частини 3 статті 193 Кодексу адміністративного судочинства України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-6 частини першої та пунктами 1-3 частини другої статті 236 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи, до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою несплата відповідачем заборгованості по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 38749,16 грн.

21.01.2019 в адміністративній справі № 0940/2203/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.05.2018 за №0-0921 винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Згідно ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі № 0940/2203/18 повернуто скаржнику.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2019 касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі № 0940/2203/18.

Відповідно до частини 2 статті 255 КАС України, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно частини 2 статті 325 КАС України, ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Обговоривши підстави про зупинення провадження у справі, суд апеляційної інстанції, з врахуванням положень статті 236 КАС України, щодо підстав зупинення провадження у справі, та статті 2 КАС України, щодо дотримання розумного строку розгляду справи, приходить до переконання, що в задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки відсутні підстави неможливості об`єктивного розгляду даної справи до завершення ліквідаційної процедури, тоді як зупинення провадження у справі може призвести до вирішення справи в порушення «розумного строку».

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла переконливого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення клопотання про зупинення провадження у справі, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, відтак таке задоволенню не підлягає.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сума податкового зобов`язання в загальній сумі 38749,16 грн, за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначені позивачем у податкових повідомленнях-рішеннях форми "Ф" № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17 912,00 грн та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20 839,49 грн, за 2017 та 2018 роки, є узгодженою і набула статусу податкового боргу, який відповідачем не сплачено.

Податковий борг відповідача підтверджується податковими повідомленнями рішеннями "Ф" № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17 912,00 грн та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20 839,49 грн (а.с.9-10), податковою вимогою форми "Ф" від 03.06.2019 за №116615-51 на суму 1382,52 грн (а.с.8), а також довідкою про наявність боргу за платежами, яка міститься в матеріалах справи (а.с.7).

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Галицькій ДПІ Коломийського управління Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за об`єкти нежитлової нерухомості.

Позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2017, 2018 років, яка виникла внаслідок несплати узгодженої суми податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в розмірі 38749,16 грн, визначених податковими повідомленнями рішеннями "Ф" № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17 912,00 грн та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20 839,49 грн., оскільки заборгованість добровільно відповідачем не погашена.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пп.21.1.2-21.1.4 ст.21 ПК України передбачає, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Згідно з п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Пп. 266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України передбачає, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за один квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп.266.7.1 п.266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до пункту 54.5 статті 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з пунктом 54.12 статті 54 ПК України якщо відповідно до цього Кодексу контролюючий орган самостійно визначає грошове зобов`язання платника податків за причинами, не пов`язаними із порушенням податкового законодавства, такий платник податків має право на адміністративне оскарження рішень контролюючого органу протягом 30 календарних днів, що настають за днем надходження податкового повідомлення-рішення (рішення) контролюючого органу.

День закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків (підпункт 56.17.5 пункту 56.17 статті 56 ПК України).

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили (підпункт 56.18 пункту 56.17 статті 56 ПК України ).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Головним управлінням Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області сформовано та направлено позивачу податкові повідомлення-рішення форми "Ф" № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17912,00 грн та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20839,49 грн, якими позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 та 2018 роки в загальні сумі 38749,16 грн, однак сума податкового зобов`язань не сплачена. Вказані податкові повідомлення-рішення надсилались позивачем на адресу відповідача та отримані ним що підтверджується підписом ОСОБА_1 на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (а.с.9-10).

21.01.2019 в адміністративній справі № 0940/2203/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.05.2018 за №0-0921 винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Згідно ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі № 0940/2203/18 повернуто скаржнику.

Відповідно до пункту 57.2 статті 57 ПК України у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних з порушенням податкового законодавства, та надсилає (вручає) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум платнику податку, такий платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму податкового зобов`язання у строки, визначені в цьому Кодексі та в статті 297 Митного кодексу України, а якщо такі строки не визначено, - протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

Згідно із пунктом 58.1 статті 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу(крім декларування товарів, передбаченого для громадян).

Податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг (пункт 58.3 статті 58 ПК України).

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається) (п.59.5 ст.59 ПК України).

Колегія суддів, оглядаючи матеріали справи, зазначає, що позивачем надіслано відповідачу податкове повідомлення-рішення Ф № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17 912,00 грн яке відповідач оскаржував в судовому порядку, та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20 839,49 грн., яка отримана позивачем та залишена без реагування, а податковий борг за ним, на момент виникнення вищевказаних податкових зобов`язань, не був сплачений. Податковий борг відповідача підтверджується повідомленнями-рішеннями "Ф" № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17 912,00 грн яке відповідач оскаржував в судовому порядку, та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20 839,49, а також довідкою про наявність боргу.

Крім того, позивачем надіслано відповідачу податкову вимогу форми "Ф" від 03.06.2019 за №116615-51 на суму 1382,52 грн, яка ним отримана та залишена без реагування, а податковий борг за нею, на момент виникнення вищевказаних податкових зобов`язань, не сплачений (а.с.8).

Таким чином, грошове зобов`язання відповідача, визначене податковими повідомленнями-рішеннями "Ф" № 0-0921 від 22.05.2018 на суму 17 912,00 грн яке відповідач оскаржував в судовому порядку, та № 0-0921 від 15.07.2019 на суму 20 839,49 грн, є узгодженими, у відповідності до підпунктів 56.17.5 та пункту 56.18. статті 56 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року у справі № 300/246/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді С. П. Нос
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 24.09.2020 року