Справа № 200/10558/19-а
Суддя: Ушенко С.В.
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

21 вересня 2020 р. Справа №200/10558/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Ушенка С.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника позивача Алексєєва Олексія Ігоровича про визнання протиправною бездіяльності Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиконання судового рішення у справі № 200/10558/19-а за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2019 по справі №200/10558/19-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Представник позивача Алексєєв О.І. у відповідності до статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, що полягає у невиконанні рішення суду від 03.10.2019 по справі № 200/10558/19-а.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09.06.2020 вказану заяву повернуто.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 апеляційну скаргу Алексєєва Олексія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі № 200/10558/19-а скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2020 прийнято заяву до розгляду та призначено судове засідання на 18.09.2020.

Розглянувши зазначену заяву і матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2019 по справі №200/10558/19-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, зокрема зобов`язано Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01.06.2018.

За результатами розгляду справи судом встановлені порушення відповідачем Конституції України, ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а також безпідставність посилань на приписи постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25 квітня 2018 року "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365".

Рішення суду набрало законної сили 02.12.2019.

На виконання зазначеного рішення 19.12.2019 Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 14.01.2020 № 60962310 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом від 19.12.2019 № 200/10558/19-а (а.с 103-104).

Як вбачається з матеріалів справи, листом Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 27.01.2020 № 1169/13/25-1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) надано пояснення щодо виконання рішення суду по справі № 200/10558/19-а, відповідно до якого, на думку відповідача, рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі № 200/10558/19-а виконано у повному обсязі відповідно до покладених судом зобов`язань у межах своєї компетенції, а саме: поновлено виплату пенсії позивачеві з 01.01.2020 та нараховано суму боргу з пенсійних виплат за період 01.06.2018 по 31.12.2019 у розмірі 144474,57 грн., виплата якої не передбачена бюджетом Пенсійного фонду та потребує додаткового фінансування. Крім того зазначено про щомісячні формування відомостей нарахування по виплаті пенсій на суму боргу при виплаті поточної пенсії в Управлінні (а.с 105-106).

Як вбачається з витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження, 09.04.2020 державним виконавцем винесено постанову про накладення на відповідача штрафу у розмірі 5100 грн., відповідно до якої, станом на 09.04.2020 боржником вимог виконавчого листа не виконано. Документів, підтверджуючих виконання рішення суду, до відділу виконавчої служби не надано.

Крім того, листом Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 16.04.2020 № 4739/03/25-1 надано відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_1 , у якому відповідачем зазначено про неможливість виконання судового рішення у зв`язку з відсутністю фінансування, а також тим, що останній не є розпорядником коштів, з яких здійснюється нарахування та виплата пенсій. Також у листі зроблено посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335, якою внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам» про те, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в орган, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Зазначено про здійснення на виконання рішення суду нарахування пенсії з 01.06.2018 по 31.12.2019 та про щомісячне формування відомостей нарахування по виплаті пенсій на суму боргу при виплаті поточної пенсії.

Отже, на думку відповідача, рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/10558/19-а ним виконано відповідно до покладених судом зобов`язань в межах своєї компетенції в повному обсязі. Невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансування та фактичної відсутності коштів, на думку відповідача, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення має наслідком відповідальність, встановлену законом.

Судом встановлено, що відповідачем вказане рішення суду виконано лише в частині нарахування пенсії, проте пенсійний орган так і не здійснив її виплату, посилаючись, зокрема, на підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365», яким було передбачено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.06.2019, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 у справі № 640/18720/18, визнано протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25 квітня 2018 року "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365" в частині, що стосується сум невиплачених соціальних виплат.

Згідно статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини 1 статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Правова аксіома placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae розуміється так, що у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед вимогливим розумінням права .

Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого та прокурора зауважив, що "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах" (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Суд враховує, що розглядаючи справу № 5-рп/2013, Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Сформовані та вже усталені позиції Європейського суду з прав людини стосовно виконання судових рішень полягають у наступному: право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ("Шмалько проти України" № 60750/00, п. 43). Суд також виходить з того, що важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень протоколу ("Бурдов проти Росії" № 589498/00, п. 34).

Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Hornsby v. Greece" (№ 18357/91 п. 40), "Деркач та Палек проти України" (№ 34297/02 та № 39574/02, п. 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок ("Immobiliare Saffi v. Italy" № 22774/93 п. 74).

Відповідно до пункту 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії" (№ 589498/00), пункту 52 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України (№ 40450/04), відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу.

У пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини "Сокур проти України" (№29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Також слід зауважити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини Кечко проти України (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та Ромашов проти України (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплат не допускається доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Аналогічну правову позицію неодноразово було висловлено Конституційним Судом України і Верховним Судом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд наголошує, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

За приписами п.п. 3, 5, 8 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: планує доходи та видатки коштів Фонду в районі (місті), у межах своєї компетенції забезпечує виконання бюджету Фонду; забезпечує ведення бухгалтерського обліку з виконання доходів і видатків, кошторису видатків на утримання управління Фонду та своєчасно складає і в установленому порядку подає затверджену звітність головним управлінням Фонду; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством.

Як вже зазначалось судом раніше, листом Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 16.04.2020 № 4739/03/25-1 зазначено про щомісячне формування в Управлінні відомостей нарахування по виплаті пенсій на суму боргу при виплаті поточної пенсії, заборгованість за період з 01.06.2018 по 31.12.2019 буде виплачена після отримання відповідного фінансування.

Втім, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів вжиття Управлінням заходів з метою виконання в повному обсязі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі № 200/10558/19-а в частині виплати позивачу пенсії за період з 01.06.2018 по 31.12.2019, зокрема, не надано належним чином засвідчених копій зазначених у листі відомостей про нарахування суми пенсії позивачеві за вказаним рішенням суду, а також доказів направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зазначених відомостей.

З урахуванням вищевикладеного, за результатами розгляду заяви суд приходить до висновку, що службові особи відповідача, ігноруючи рішення суду, яке набрало законної сили і в якому їм було зауважено на недопустимість незаконного припинення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам та посилань на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365», застосовуючи ті ж самі норми недіючого законодавства продовжують вчиняти навмисну протиправну бездіяльність щодо виконання судового рішення.

За результатами розгляду даної заяви судом встановлено, що причиною невиконання відповідачем судового рішення в даній справі стала протиправна бездіяльність його службових осіб, які, посилаючись на недіючі приписи законодавства, втрутились у право власності позивача, що є порушенням як Конституції України, так і статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 6 ст. 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

У відповідності до частини першої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Частинами четвертою та п`ятою статті 249 КАС України визначено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Як вже зазначалось судом, відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

З аналізу зазначеної норми суд приходить до висновку, що заява, подана в порядку статті 383 КАС України, розглядається лише в межах відновлення порушених прав, встановлених рішенням суду, щодо виконання якого подану зазначену заяву.

Як вбачається із заяви представника позивача, останній просить суд, між іншим, зобов`язати Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області негайно виконати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі № 200/10558/19-а.

Втім, зазначена вимога не підлягає задоволенню, оскільки вона протирічить меті прийняття окремої ухвали, визначеній ст. 249 КАС України, та приписам Конституції України щодо обов`язковості виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Отже, враховуючи наведене, а також те, що зазначене судове рішення набрало законної сили, але до теперішнього часу не виконано відповідачем без поважних причин, суд вважає за необхідне постановити окрему ухвалу, яку направити на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, які сприяли невиконанню рішення суду від 03.10.2019 у справі № 200/10558/19-а.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 248, 249, 383 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача Алексєєва Олексія Ігоровича про визнання протиправною бездіяльності Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиконання судового рішення у справі №200/10558/19-а за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі № 200/10558/19-а в частині виплати ОСОБА_1 нарахованих сум пенсії за період з 01.06.2018 по 31.12.2019.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Внести окрему ухвалу щодо протиправного невиконання Покровським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі № 200/10558/19-а в частині виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.06.2018 по 31.12.2019.

Окрему ухвалу направити на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли невиконанню рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі № 200/10558/19-а в частині виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.06.2018 по 31.12.2019, та встановлення і притягнення до відповідальності винних осіб.

Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області та Покровському об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України Донецької області 15-тиденний строк з дня набрання даною окремою ухвалою законної сили для надання Донецькому окружному адміністративному суду відповіді про результати її розгляду та застосовані заходи по усуненню причин та умов, які сприяли невиконанню судового рішення, та осіб, яких притягнуто до відповідальності, з долученням підтверджуючих документів.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст.ст. 294-297 КАС України.

Ухвалу складено і підписано 21 вересня 2020 року.

Суддя Ушенко С.В.