Справа № 160/555/20
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 160/555/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В.

за участю представників: позивача - Кок С.А., відповідача - Литвин Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 в адміністративній справі №160/555/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з питань праці головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, у якій позивач просить скасувати постанову головного управління Держпраці у Дніпроптеровській області № ДН-2606/268/АВ/ТД-ФС/547 від 06.11.2019 року про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 125 190,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що органом контролю проведено інспекційне відвідування щодо використання найманої праці, за результатами якої складено акт та ухвалено постанову про накладення штрафу , згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 125 190,00 грн. Позивач не погоджується з висновками відповідача викладеними в акті перевірки, оскільки фізична особа може використовувати роботи як на підставі трудового договору та і на підставі цивільно-правового договору. Укладання окремого договору на виконання певної цивільно-правової угоди, що регламентується главою 16 Цивільного кодексу України не суперечить діючому законодавству України, так як позивач наділений правом вибору на укладанні трудового договору з працівником відповідно до Кодексу законів про працю України чи укладення цивільно-правової угоди на виконання певної роботи відповідно до положень статті 208 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивачем виконано обов`язок щодо укладання договору на виконання певних робіт, тому, на думку позивача, не може бути підставою для застосування до позивача штрафних санкцій. Крім того, відповідачем допущені неточності в акті перевірки, тому висновки акта перевірки не відповідають дійсності.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 року у задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування постанови відмовлено.

Позивач не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову, а саме, що між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори №1 від 02.09.2019 року , який за своєю правовою природою є саме цивільно-правовим, а, отже, немає жодних правових підстав для застосування до ФОП ОСОБА_2 штрафних санкцій за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) у розмірі 125 190 гривень 00 копійок.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. У відзиві зазначає, що інспекційним відвідуванням встановлено, а позивачем не спростовано застосування працю громадян без оформлення трудових відносин.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позо в повному обсяі.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі звернення невідомої фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин (вхід № М-1016 від 04.09.2019 року головного управління Держпраці у Дніпроптеровській області), головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області на підставі наказу від 16.09.2019 року № 607-І та направлення від 16.09.2019 року № 239-Н проведено інспекційне відвідування за додержанням законодавства про працю фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань оформлення трудових відносин.

Листом від 18.09.2019 року № 206/4.3-19 фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повідомлено про проведення інспекційного відвідування та необхідність надати необхідні документи до перевірки.

Листом від 20.09.2029 року позивач повідомив орган контролю, що ФОП ОСОБА_1 у січні- вересні 2019 року не використовувалась праця найманих працівників на умовах трудового договору, а результати роботи громадянки ОСОБА_4 відповідно до умов укладеного цивільно-правового договору станом на 23.09.2019 року ще не визначені , не прийняті з актом здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) , тому вони не оплачені.

Таким чином, у ФОП ОСОБА_1 відсутні копії замовлених у письмовому запиті від 18.09.2019 за № 206/4.3-19 договірних, організаційних, розпорядчих та інших пов`язаних з використанням праці найманих осіб документів й звітів.

Листом від 23.09.2019 року ФОП ОСОБА_1 надані головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Нікопольському регіоні пояснення, а саме: господарську діяльність здійснюю господарську діяльність як суб`єкт господарювання на об`єкті торгівлі - кіоск загальною площею 18кв.м. з продажу продовольчих товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який перебуває у мене у тимчасовому платному користуванні на умовах оренди. Крім того, до вересня 2019 року господарська діяльність за вище вказаною адресою позивач здійснював безпосередньо без наймання та використання праці найманих працівників на умовах трудового договору та/або цивільно-правових договорів.

Також зазначено, що 02.09.2019р. позивачем було укладено цивільно-правовий договір з фізичною особою - громадянкою України ОСОБА_3 щодо надання послуг з продажу належних мені товарів на використовуваному в підприємницькій діяльності об`єкті торгівлі у дні та час, попередньо узгоджені сторонами, коли у позивача буде відсутня реальна фізична можливість особисто здійснювати підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 . за результатами виконаної ОСОБА_5 роботи відповідно до умов укладеного з нею цивільно-правового договору буде визначено поетапно, наприкінці кожного місяця виконання робіт протягом терміну дії договору та оформлення у встановленому порядку актом приймання-здачі виконаних робіт (наданих послуг).

За результатами інспекційного відвідування головним управлінням складено акт від 26.09.2019 року № ДН-2606/268/АВ, яким встановлені порушення ч. 1 ст. 21 КЗпП, ч. 1, ч.3 ст. 24 КЗпП.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 направлені зауваження до акту перевірки від 26.09.2019 року № ДН-2606/268/АВ, за результатами розгляду яких висновки акта перевірки від 26.09.2019 року № ДН-2606/268/АВ залишені в силі.

За результатами перевірки головним управлінням Держпраці у Дніпроптеровській області ухвалено припис про усунення виявлених порушень № ДН-2606/268/АВ/П, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 усунути порушення, встановлені в акті перевірки від 26.09.2019 року № ДН-2606/268/АВ до 16.10.2019 року. Припис № ДН-2606/268/АВ/П направлено на адресу позивача.

06 листопада 2019 року головним управлінням Держпраці у Дніпроптеровській області прийнята постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН-2606/268/АВ/ТД-ФС/547, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125 190,00 грн.

Позивач не погоджуючись з діями відповідача щодо прийняття постанови на направлення її до виконання до виконавчої служби звернувся до суду з відповідним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем допущено працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суду не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 50 Закону України Про зайнятість населення роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства.

Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Характерними ознаками трудових відносин є:

- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

-виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 Класифікатор професій , затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327;

- обов`язок роботодавця надати робоче місце;

- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №820/1432/17, 06.03.2019 року у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 року у справі №815/954/18.

Крім того, згідно із ст. ст. 1, 2 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що у вересні 2019 року між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник ) та ОСОБА_3 (далі - Виконавець ) було укладено договір про надання послуг, а саме від 02.09.2019 року строком дії до 31.10.2019 року .

Відповідно до п.п.1.1. Договору виконавець, зобов`язується надати Замовнику послуги (виконати роботи) в обсязі і на умовах визначеними цим договором, а Змовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги.

Відповідно до п.п.2.1. послуги Виконавцем надаються за усною домовленістю сторін, за місцем знаходження об`єкта Змовника.

Відповідно до п.п.4.1. Договору вартість послуг (робіт) Замовник здійснює після підписання сторонами акту прийому-передачі послуг після підписання сторонами акта прийому-передачі за відповідний період у розмірі 1% від вартості проданих товарів безпосередньо Виконавцем.

Відповідно до п.п.6.1. Договору встановлені строки дії договору: даний договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до 31.10.2019 року.

З встановлених судом обставин, вбачається, що укладення договору не було систематизовано, а залежало виключно від волевиявлення обох сторін. Оплата послуг за кожним договором обумовлена не конкретною сумою, а у відсотковому відношенні в залежності від об`єму виконаної роботи.

Також, необхідно зазначити, що укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23.10.2019 у справі №806/2064/18.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає помилковим висновки суду першої інстанції стосовно того, що позивачем фактично було допущено до роботи працівника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що порушує вимоги ст.24 КЗпП України.

Крім того, судом першої інстанції не було спростовано волевиявлення сторін на укладення вищевказаних цивільно-правових угод та надання певного виду послуг саме в процесі реалізації своїх прав в цивільно-правових відносинах на підставі цивільно-правових угод.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №160/5315/19.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі за позовом фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про скасування постанови скасувати.

Позов задовольнити.

Скасувати постанову головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН-2606/268/АВ/ТД-ФС/547 від 06.11.2019 року про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 125 190,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції в строк, передбачений ст. 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 24.09.2020 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва