Справа № 120/4675/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 вересня 2020 р. Справа № 120/4675/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до:Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Соборна, б. 15а, м. Вінниця, 21050)

про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач) про визнання бездіяльності відповідача щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження за результатом розгляду заяви про закінчення виконавчого провадження від 22.08.2020 року протиправною та зобов`язання відповідача прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 60573492.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.12.2019 року у справі № 657/1627/19 було задоволено позовну заяву позивача та скасовано постанову № 001754 від 23.08.2019 року про накладення адміністративного стягнення, на виконання якої відкрито виконавче провадження. Вказане рішення суду набуло законної сили, тому 22.08.2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача про закінчення виконавчого провадження. Проте, станом на день звернення до суду (04.09.2020 року) відповідачем жодної відповіді, за результатами розгляду, не надано, а згідно відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що на виконанні відповідача знаходиться виконавче провадження № 60573492. На переконання позивача, за даних обставин, відповідач повинен був прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження, однак останній цього не зробив. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 09.09.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 14.09.2020 року.

Одночасно цією ж ухвалою витребувано в відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження стосовно позивача.

14.09.2020 року за вх. № 26383 представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причин неявки суду не повідомив. Судове засідання відкладено на 17.09.2020 року.

17.09.2020 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог та у задоволенні позову просить відмовити. Вказує, що позивача було повідомлено про неможливість закриття виконавчого провадження у зв`язку з неналежним переліком наданих документів, а саме: відсутність оригіналу чи копії рішення суду про скасування постанови № 001754. З цього приводу, відповідач зазначає, що копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та печаткою суду із зазначенням дати. У разі якщо судове рішення не набрало законної сили, про це працівником апарату суду зазначається на копії, що видається чи надсилається.

Цього ж дня за вх. № 27082 представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

У судовому засіданні 17.09.2020 року представник відповідача вважав за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності позивача. Представник відповідача надав пояснення по суті спірних правовідносин та за вх. № 27129 долучив письмові докази до матеріалів справи. Судове засідання відкладено на 21.09.2020 року.

У судове засідання 21.09.2020 року позивач та його представник не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причин неявки суду не повідомили.

21.09.2020 року за вх. № 27577 представником відповідача надано заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Постановою відповідача про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2019 року на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення № 001754 від 23.08.2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60573492, в якому боржником є позивач, стягувачем - Відділ прикордонної служби «Преображенка».

Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.12.2019 року у справі № 657/1627/19, яке набрало законної сили, скасовано постанову № 001754 від 23.08.2019 року про накладення адміністративного стягнення стосовно позивача, прийняту старшим інспектором прикордонної служби Відділу прикордонної служби «Преображенка».

22.08.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження, мотивувавши останню тим, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

На момент звернення до суду позивача із даним позовом 04.09.2020 року відповідач на заяву позивача не відреагував.

Вважаючи таку бездіяльність щодо не закриття виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ст. 1 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Ч. 1 ст. 13 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Системний аналіз наведених норм доводить, що закінчення виконавчого провадження можливе виключно у випадках визначених чинним законодавством, зокрема, у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження ВП № 60573492 відкрите на підставі постанови Відділу прикордонної служби «Преображенка» про накладення адміністративного стягнення № 001754 від 23.08.2019 року, яку рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.12.2019 року у справі № 657/1627/19 скасовано.

Відповідно, обставини, які слугували підставою для відкриття виконавчого провадження зникли, а у відповідача з`явився обов`язок щодо закриття такого виконавчого провадження.

За таких обставин, позивач двічі (11.06.2020 року та 22.08.2020 року) звертався до відповідача з відповідними заявами про закриття виконавчого провадження. Проте, відповідачем не вжито заходів для закриття виконавчого провадження ВП № 60573492.

Водночас суд критично ставиться до пояснень відповідача щодо того, що йому надіслана неналежна копія рішення, з огляду на що він не може закрити провадження у даній справі, адже з останнього не можна ідентифікувати особу позивача, так як в рішення зазначено «ОСОБА_1», з огляду на наступне.

Так, підставою для закриття виконавчого провадження, зокрема, є скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, з аналізу наведеної норми, вбачається, що законодавець закриття виконавчого провадження пов`язує безпосередньо з скасуванням або визнанням нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Тобто ключовим, у даному випадку, є саме виконавчий документ, що став підставою для відкриття виконавчого провадження. З огляду на це, суд вказує, що з рішення суду перш за все повинно дозволяти ідентифікувати сам виконавчий документ, а не особу позивача, що звернулась за захистом своїх прав до суду.

Між тим, суд вказує, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що такий екземпляр рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.12.2019 року у справі № 657/1627/19 був надісланий на адресу відповідача позивачем. Суд вказує, що питання належного діловодства Каланчацького районного суду Херсонської області не є предметом розгляду даної справи, а тому не можуть бути предметом оцінки зі сторони Вінницького окружного адміністративного суду.

У цьому ж контексті суд не приймає до уваги посилання відповідача на приписи ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», адже остання містить вимоги до оформлення виконавчого документу та жодним чином не стосується документообігу суду.

Також суд вказує, що єдиний державний реєстр судових рішень (ЄДРСР) - це державна інформаційна система, що входить до складу Єдиної судової інформаційної системи і забезпечує збирання, облік (реєстрацію), накопичення, зберігання, захист, пошук та перегляд інформаційних ресурсів реєстру та їхніх образів. ЄДРСР забезпечує широкий доступ громадян до судових рішень, що є важливою умовою для підвищення довіри до судів України, а також дієвою формою громадського контролю за законністю та обґрунтованістю судових рішень. З огляду на зазначене суд не приймає до уваги твердження відповідача, що йому не відомо, чи рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.12.2019 року у справі № 657/1627/19 набрало законної сили. Оскільки згідно відомостей, що містяться в ЄДРСР вказане рішення набрала законної сили 17.01.2020 року.

Таким чином, зміст рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.12.2019 року у справі № 657/1627/19 дозволяв відповідачеві ідентифікувати виконавчий документ, на підставі якого відкрите виконавче провадження ВП № 60573492.

Суд також звертає увагу на те, що вимогами ЗУ «Про виконавче провадження » та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 та зареєстрована в Міністерстві

юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 не визначений порядок подачі звернення та форма заяви (звернення) та відповідних документів до виконавчого органу щодо вчинення дій по закінченню виконавчого провадження із підстави - скасування виконавчого документу.

Так як, рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 17.12.2019 року у справі № 657/1627/19 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача № 001754 від 23.08.2019 року, на підставі якого було відкрите виконавче провадження ВП № 60573492, відповідно згідно вимог чинного законодавства, виконавче провадження підлягає закінченню. Оскільки відповідачем не прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 60573492, суд вбачає підстави для визнання бездіяльності відповідача щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, за результатом розгляду заяви про закінчення виконавчого провадження від 22.08.2020 року, протиправною та відповідно про задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 60573492, суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що позовні вимоги в частині визнання бездіяльності відповідача щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, за результатом розгляду заяви про закінчення виконавчого провадження від 22.08.2020 року, протиправною задоволено, відповідно позовні вимоги про зобов`язання відповідача прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 60573492 також підлягають задоволенню як похідні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані сторонами, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп..

Водночас позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення у даній справі.

Позивач вказує, що його витрати на правову допомогу становлять 7 000 грн. 00 коп. та складаються з консультування, дослідження документів, підготовки та подачі заяви від 22.08.2020 року про закінчення виконавчого провадження, підготовки, формування та подання позовної заяви до суду.

На підтвердження вказаних витрат позивач надав суду договір про надання правової допомоги № 30 від 21.08.2020 року, рахунок № 1-30-210820 від 25.08.2020 року, квитанцію № 0.0..1 від 01.09.2020 року про оплату гонорара адвоката у сумі 7 000 грн. 00 коп., меморіальний ордер № @2РL930314 від 01.09.2020 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000608, ордер серії ВН № 144513, у тексті позовної заяви міститься опис виконаних робіт із зазначенням витраченого на них часу з розрахунку 1 година вартує 1 000 грн. 00 коп..

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, змістовний аналіз зазначених вище норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим…Суд повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

На переконання суду, стороною позивача надано належні та допустимі докази, що підтверджують реальність понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а також надання тих послуг, з яких складаються понесені витрати.

Крім того, суд також зважає на те, що відповідачем не надано жодних заперечень чи міркувань щодо правомірності розподілу витрат на правничу допомогу у цій справі.

З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 та зареєстрована в Міністерстві

юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження від 22.08.2020 року.

Зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 60573492.

Стягнути з Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 7 000 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Соборна, б. 15а, м. Вінниця, 21050)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 21.09.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна