Справа № 440/1816/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 р.Справа № 440/1816/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Чалого І.С. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 07.05.20 року по справі № 440/1816/20

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України , Пенсійного фонду України , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій та бездіяльності незаконними, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив суд:

- визнати незаконними сумісні (солідарні) дії і одночасно сумісну бездіяльність Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України і його територіального органу - ГУПФ України в Полтавській області у зв`язку з їх пасивною поведінкою відносно реалізації своїх повноважень щодо контролю відповідних органів виконавчої влади для забезпечення соціальних гарантій особам, звільненим з військової служби, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплат пенсій з дати виникнення права на їх перерахунок - 1 січня 2018 року через порушення законних прав ОСОБА_1 стосовно виплати пенсії з урахуванням 100% суми підвищення пенсії відповідно до чинної норми прямої дії частини третьої статті 52 Закону №2262-ХІІ на підставі чинного документу перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 1 січня 2018 року в частині Підсумок пенсії (з надбавками) та з урахуванням вимог частини другої статті 19, частини п`ятої статті 17 Конституції України, правових висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо прав власності, які захищають право військових пенсіонерів від незаконних дій та одночасно бездіяльності органів влади, що призвели до завдання з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року, під час дії чинних пунктів 1, 2 постанови КМУ від 21.02.2018 №103 та відповідних рішень, прийнятих Пенсійним фондом України і його територіальним органом в Полтавської області, матеріальної шкоди, що підтверджується висновками рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2018 у справі №826/3858/18, яке вступило в законну силу з 05.03.2019;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з ГУПФ України в Полтавській області, як пенсійного органу, який безпосередньо відповідає за щомісячні виплати пенсії, грошових коштів загальним розміром 41379,00 грн для забезпечення відшкодування шкоди, яка виникла через неповну виплату пенсії з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року на підставі розрахунку ГУПФ України в Полтавській області щодо щомісячних виплат по підвищенню пенсій.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій та бездіяльності незаконними, стягнення коштів задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати з 5 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року 75 відсотків суми підвищення належної йому пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести перерахунок та виплату пенсії (із врахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 з 5 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 року. Ухвалити нове рішення по справі. Визнати незаконними сумісні (солідарні) дії і одночасно сумісну бездіяльність Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України і його територіального органу у зв`язку з їх пасивною поведінкою відносно реалізації своїх повноважень щодо контролю відповідних органів виконавчої влади для забезпечення соціальних гарантій особам, звільненим з військової служби, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплат пенсій з дати виникнення права на їх перерахунок 01.01.2018 року по 31.12.2019 року. Стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, як пенсійного органу, який безпосередньо відповідає за щомісячні виплати пенсії, грошові кошти за незаконні дії за бездіяльність загальним розміром для забезпечення відшкодування шкоди, яка виникла через неповну виплату пенсії з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019.

В обґрунтування вимог поданої скарги посилається на те, що ознайомившись із рішенням суду першої інстанції не погоджується з ним в частині проведення перерахунку та виплати йому пенсії тільки з 05 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року, а не з 01.01.2018 року. Вказує на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню. Зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача виплачувати 100% суми підвищення пенсії за період з 01.01.2018 р. по 04.03.2019 р., посилається на рішення Верховного Суду від 06.08.2019 р. в зразковій справі, яке набуло законної сили. Вважає, що така позиція суду першої інстанції є помилковою та необґрунтованою. Вказує, що у зразковій справі Верховний Суд не досліджував і не надавав оцінки з підстав тому, що п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №103 суперечить положенням Закону України №2262 і відповідно правомірності виплати пенсії в неповному розмірі з 01.01.2018 р., у свою чергу в позовній заяві, що перебувала у провадженні суду 1-ої інстанції, однією із підстав позову зазначалась саме невідповідність пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №103 положенням Закону №2262 з 01.01.2018, а отже незаконність виплати пенсії в неповному розмірі з 01.01.2018, не зважаючи на визнання нечинним п.2 цієї Постанови Кабінету Міністрів України лише 05.03.2019. Вважає, що відновлення права на отримання пенсії з урахуванням 100 % підвищення пенсії має відбуватися з моменту його порушення, тобто з 01.01.2018 року. Вказує, що положення п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», яким відстрочено до 01.01.2020 року виплату нарахованої пенсії, протирічать Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначає на те, що відмова пенсійного органу у виплаті пенсії в перерахованому розмірі порушує право володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Вважає, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 05.03.2019 року виник обов`язок виплачувати позивачу нараховану пенсію в повному обсязі та повністю виплатити нараховану, але недоплачену пенсію за період з 01.01.2018 по 05.03.2019. Посилається на порушення судом першої інстанції в даній справі норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції відійшов від правових позицій Верховного Суду України і порушив норми рішень Конституційного Суду України. Вважає, що наведені ним обставини в скарзі свідчать про необхідність відновлення права позивача не отримання у повному об`ємі належним йому сум пенсійних виплат з 01 січня 2018 року, які повинні були розраховані та виплачені відповідно до чинних у зазначений період нормативно - правових актів. Вказує, що право позивача на отримання перерахованого розміру пенсії за період з 01.01.2018 підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності» і що відповідні суми доплати до пенсії за результатом проведення перерахунку слід вважати «майном» у значенні цього положення, отже, невиплата вказаних сум є втручанням у право позивача на мирне володіння майном. Зазначена правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 (за заявою №68385/10 та №71378/10). Враховуючи усі вищенаведені аргументи та відсутність будь-якого аналізу з боку суду першої інстанції змісту позовної заяви, вважає, що оскаржуване рішення по даній справі порушило його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанови №804 та 1088 та беручи до уваги, що відповідно до ч.4 ст.63 Закону України "Про забезпечення осіб, звільнених з військової служби усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник Кабінету Міністрів України подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилаючись на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 року у справі №440/1816/20 є законним, обґрунтованим та ухвалене з повним з`ясуванням всіх обставин справи, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалами справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що з 29.12.2009 позивачу призначено пенсію за вислугу років на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 60% грошового забезпечення, що підтверджено копією протоколу від 9.02.2010 № (а.с. 53).

На підставі заяви від 01.11.2016, ОСОБА_1 було переведено на пенсію по інвалідності, що обчислена відповідно до статті 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 60% грошового забезпечення (а.с. 34, 39).

У квітні 2018 року на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 та на підставі довідки Служби зовнішньої розвідки України від 26.03.2018 вих.№1357 відповідач провів перерахунок пенсії позивача з 01.01.2018, за результатами якого підсумок пенсії з надбавками склав 7969,20 грн., з яких попередній розмір пенсії становив 3371,53 грн. та підвищення - 4597,67 грн., з якого у період з 01.01.2018 по 31.12.2018 передбачено виплату підвищення щомісячно у розмірі 50%, що становить 2298,84 грн.; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - у розмірі 75%, що становить 3448,25 грн., а з 01.01.2020 - у розмірі 100%, що становить 4597,67 грн. (а.с. 35, 36).

28.02.2020 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою, у якій просив провести виплату йому пенсії у розмірі 100% суми підвищення (а.с. 50-52).

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 16.03.2020 вих. №1269-1172/П-03/8-1600/20 позивачу було повідомлено про відсутність підстав для виплати суми підвищення пенсії у розмірі 100% (а.с. 17-18).

На цій підставі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати з 5 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року 75 відсотків суми підвищення належної йому пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року є протиправними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляд на наступне.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі по тексту - Закон № 2262-ХІІ).

Нормами ч.ч.1,2,4 ст.63 Закону №2262-ХІІ визначено, що перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.

Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону.

Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Частина 18 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ визначає, що у разі якщо на момент призначення або виплати пенсії відбулася зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення та/або були введені для зазначених категорій осіб нові щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірах, встановлених законодавством, пенсія призначається з урахуванням таких змін та/або нововведень, а призначена пенсія підлягає невідкладному перерахунку.

Відповідно до ч.3 ст.51 Закону № 2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів ПФУ та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року №45 було затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-XII.

Пунктом 1 Порядку № 45 (в редакції постанови КМУ 103) визначено, що пенсії, призначені відповідно до Закону № 2262-ХІІ, у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію згідно із Законом, перераховуються на умовах та в розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Порядку №45 перерахунок пенсії здійснюється на момент виникнення такого права і проводиться у строки, передбачені частинами другою і третьою статті 51 Закону №2262-ХІІ. Якщо внаслідок перерахунку розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Згідно з п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №103) відповідно до частини четвертої статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" постановлено: перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон) до 01 березня 2018 року (крім пенсій, призначених згідно із Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 01 березня 2018 року відповідно до Постанови № 704.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №103 виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 01 січня 2018 року у таких розмірах: з 01 січня 2018 року - 50 відсотків; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 75 відсотків; з 1 січня 2020 року - 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

Судова колегія зауважує, що аналіз вищенаведених вище норм вказує на те, що підставою для проведення перерахунку пенсії є фактична зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, проведена на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, наділеного правом установлювати чи змінювати види грошового забезпечення військовослужбовців.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 отримав право на перерахунок пенсії з січня 2018 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №103. При цьому Кабінет Міністрів України уповноважений визначати порядок проведення такого перерахунку, що й було реалізовано ним у Порядку №45.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області було здійснено перерахунок та виплату пенсії позивача у розмірах, що передбачені Постанови Кабінету Міністрів України №103, з відповідними обмеженнями, що не заперечується сторонами по даній справі.

Колегія суддів звертає увагу, що Постанова Кабінету Міністрів України №103 на час вчинення пенсійним органом перерахунку пенсії ОСОБА_1 була чинною, не була визнана неконституційною та підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2018 року по справі №826/3858/18, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019 р., та яке набрало законної сили 05.03.2019 було визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України №103 та зміни до пункту 5 Порядку № 45, додатку 2 до Порядку № 45.

Згідно ч. 1 ст. 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що постановою Верховного Суду від 12.11.2019 р. по справі №826/3858/18 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року було залишено без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відтак із набранням законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 826/3858/18 (з 05.03.2019) позивач має право на отримання пенсійних виплат у розмірі 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, починаючи з 05.03.2019.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.04.2020 р. по справі №640/19928/18, а також в рішенні Верховного Суду від 16.08.2019 р. по справі №160/3586/19, яке було залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 р.

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одночасно, колегія суддів зауважує, що скасування в даному випадку з 05.03.2019 в судовому порядку пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №103 не впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відповідні норми Постанови Кабінету Міністрів України №103 були діючими і пенсійний орган правомірно їх дотримувався.

Вищевказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 17.06.2020 р. по справі №2540/2873/18.

Оскільки відповідач (Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області) є територіальним органом виконавчої влади, які в своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав правових підстав не враховувати приписи п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №103.

Отже, у Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в силу ст.19 Конституції України, в період з 01.01.2018 по 04.03.2019 іншого законного способу дій, ніж передбачений Постановою Кабінету Міністрів України №103 не було.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відсутні підстави для висновку про звуження прав позивача при здійсненні нарахування сум підвищення пенсії за період з 01.01.2018 по 04.03.2019.

Відповідно наведені в апеляційній скарзі доводи скаржника щодо того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повинно повністю виплатити позивачу нараховану, але недоплачену пенсію за період з 01.01.2018 по 05.03.2019, колегія суддів з урахуванням того, що в період з 01.01.2018 по 04.03.2019 іншого законного способу дій, ніж передбачений Постановою Кабінету Міністрів України №103 у відповідача (Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області) не було, вважає необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що положення п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», яким відстрочено до 01.01.2020 року виплату нарахованої пенсії, протирічать Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то колегія суддів зауважує, що дійсно п.2 Постанови Кабінету Міністрів України був скасований з 05.03.2019 р. з моменту набуття законної сили рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року по справі №826/3858/18, однак в період з 01.01.2018 по 04.03.2019 пенсійний орган правомірно нараховував та виплачував пенсію у відповідності до приписів вказаної норми постанови Кабінету Міністрів України №103.

Стосовно доводів скарги на те, що відмова пенсійного органу у виплаті пенсії в перерахованому розмірі порушує право володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції "Захист права власності" і що відповідні суми доплати до пенсії за результатом проведення перерахунку слід вважати «майном» у значенні цього положення, отже, невиплата вказаних сум є втручанням у право позивача на мирне володіння майном, а також посилання на практику Європейського суду з прав людини, зокрема правової позиції у справах "Кечко проти України (рішення від 08 листопада 2005 року), «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 (за заявою №68385/10 та №71378/10) , колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що приписами пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України №103, які були чинними до 05.03.2019, було прямо передбачено порядок виплати перерахованих пенсій колишнім військовослужбовцям у такий спосіб, як це здійснено відповідачем (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області) (виплата 50% підвищення з 01.01.2018 та 75% підвищення з 01.01.2019 по 04.03.2019).

З огляду на вказане вище, вказані доводи скаржника не можуть вважатися обґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції по даній справі є такими, що не суперечать правовим позиціям Європейського суду з прав людини.

Стосовно доводів скаржника про те, що суд першої інстанції відійшов від правових позицій Верховного Суду України (постанови від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10) і порушив норми рішень Конституційного Суду України (у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007; від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016; від 6 липня 1999 року № 8-рп/99), то колегія суддів відхиляє їх, оскільки з урахуванням приписів ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В межах спірних правовідносин по даній справі підлягають врахуванню наведені вище судом апеляційної інстанції рішення Верховного Суду.

Стосовно посилань пенсійного органу в запереченні на апеляційну скаргу на приписи Постанови Кабінету Міністрів України №804 від 14.08.2019 р. "Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян", яка набула законної сили з 04.09.2019 р., то колегія суддів зазначає, що застосування вказаної Постанови Кабінету Міністрів України буде порушенням ст.63 Закону №2262-ХІІ, оскільки фактично призведе до зменшення суми підвищення до пенсії позивача до 75%, з урахуванням вже визначеного позивачу з 05.03.2019 права на виплату пенсії у 100% розмірі підвищення пенсії, що буде не відповідати ч.4 ст.63 Закону №2262-ХІІ.

Окрім того, щодо посилання пенсійного органу на те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1088 від 24.12.2019 р. з 01 січня 2020 р. виплата пенсій, призначених згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" здійснюється у підвищеному розмірі з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 р., то колегія суддів зазначає, що це не спростовує факту того, що пенсійним органом було протиправно, починаючи з 05.03.2019 р. по 31.12.2019 р., зменшено розмір пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати з 05 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року 75 відсотків суми підвищення належної йому пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року замість 100 відсотків суми підвищення пенсії.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України та Пенсійного фонду України з приводу неправомірності виплати йому пенсії та надання цими органами протиправних відмов на такі звернення, тобто в спірних правовідносинах відсутні обґрунтовані докази порушень прав та законних інтересів позивача діями чи бездіяльністю Кабінету Міністрів України та/або Пенсійного фонду України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що належним відповідачем по даній справі є саме Головне управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області, яке уособлює Державу в спірних правовідносинах.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у спірних відносинах права позивача порушені саме протиправними діями Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області щодо зменшення розміру пенсії позивачу за рахунок виплати з 5.03.2019 по 31.12.2019 75% суми підвищення, а тому належить вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати з 5 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року 75 відсотків суми підвищення належної йому пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести перерахунок та виплату пенсії (із врахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 з 5 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

Щодо посилання скаржника в направленій до суду апеляційній інстанції заяві на ухвалені судові рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 та Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 по справі 520/697/2020, то колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а тому відповідно вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не є обов`язковими для врахування судом (Другим апеляційним адміністративним судом) при розгляді даної справи.

Щодо вимог позивача про стягнення на користь ОСОБА_1 з ГУПФ України в Полтавській області, як пенсійного органу, який безпосередньо відповідає за щомісячні виплати пенсії, грошових коштів загальним розміром 41379,00 грн для забезпечення відшкодування шкоди, яка виникла через неповну виплату пенсії з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року на підставі розрахунку ГУПФ України в Полтавській області щодо щомісячних виплат по підвищенню пенсій, колегія суддів зазначає наступне.

Так, вказана позовна вимога може бути задоволена у випадку здійснення уповноваженим органом нарахування такої суми, обліку її як заборгованості та надання особі відмови у виплаті такої заборгованості.

Оскільки у справі, що розглядається, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області не було здійснено розрахунок та нарахування пенсії ОСОБА_1 у спірній частині та не було обліковано таку суму як заборгованість з періодичних платежів, то в межах розгляду цієї справи суд уповноважений лише на надання оцінки діям територіального органу Пенсійного фонду щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії.

Тобто, в даному випадку суд не є тим органом, на якого покладається обов`язок здійснювати розрахунок суми пенсії, адже завданням суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам, а не забезпечення ефективності державного управління.

Крім того, колегія суддів зауважує, що при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, з огляду на вказане, сума недоотриманої позивачем пенсії не є майновою шкодою, а позовна вимога про її стягнення не є вимогою про стягнення (відшкодування) шкоди.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 30.09.2019 у справі №440/85/19.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних вимог позивача.

Щодо доводів скаржника проте, що оскаржуване рішення по даній справі порушило його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.

Враховуючи доводи апеляційної скарги та приписи ст.308 КАС України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки, відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 року по справі №440/1816/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 21.09.2020 року