Справа № 826/12482/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року м. Київ № 826/12482/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення від 04.06.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі також - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому, з урахуванням уточненого позову, просить визнати протиправним індивідуальний акт уповноваженого органу, а саме, рішення ГУ ДФС у м. Києві, яке виражене у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 04.06.2018 року таким, що не відповідає закону, тобто - протиправним та скасувати його.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18 червня 2018 року ним отримано вимогу від 04.06.2018 року про сплату боргу (недоїмки) на загальну суму 5 972 грн. 82 коп. При цьому, вказаний документ не відповідає встановленим законом вимогам. Також, у вказаній вимозі ДФС відсутні будь-які реквізити для ідентифікування дій органу доходів і зборів, тобто, є незрозумілим з чого виникла така вимога і чим підтверджується об`єктивність таких бажань ДФС.

Проте, як зазначає позивач, у вказаній вимозі не зазначено вид документальної перевірки, а також, відсутня інформація про номер рішення та дату проведення перевірки. Більше того, не зазначено підстави, згідно яких органи доходів і зборів прийняли рішення про існування недоїмки. Позивач вважає, що орган доходів і зборів протиправно донарахував суму боргу, якого не існує. Позивачем вказано, що він є адвокатом, особою, що здійснює незалежну професійну діяльність і відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, є платником єдиного внеску. Виходячи із вимог пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ позивач розрахував суму до сплати. Після дотримання вимог вказаних норм Закону №2464-VІ, позивачем, відповідно до статті 9 Закону №2464-V, тобто, в порядку обчислення і сплати єдиного внеску, сплачено повну суму єдиного внеску, який позивач зобов`язаний був сплатити, як за минулий рік так і за обидва квартали цього року, підтвердженням цьому є квитанції 0.0..1 від 16.07.2018 року (ЄСВ - за 2017 рік), 0.0..1 від 18.04.2018 року (ЄСВ - за перший квартал) та 0.4.1 від 16.07.2018 року (ЄСВ - за другий квартал).

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

21.01.2019 року через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача послався на те, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована або не сплачена у строки, встановлені законодавством - недоїмкою. У разі несвоєчасної сплати самостійно визначеного зобов`язання такі особи несуть відповідальність відповідно до статті 25 Закону №2264. Відповідач зазначив, що станом на 18.01.2019 року згідно ІТС «Податковий блок» у ОСОБА_1 заборгованість по єдиному соціальному внеску за кодом платежу 71040000 не обліковується. Таким чином, відповідно до Інструкції №449, вимога про сплату боргу від 04.06.2018 року №Ф-107174-17 вважається відкликаною (скасованою). У зв`язку з чим, представник відповідача просить прийняти рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за відсутності предмету спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Судом зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року№537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

Наказом ДПС від 29.08.2019 №43 «Про початок діяльності Головного управління ДПС у м. Києві» розпочато діяльність Головного управління Державної податкової служби у м. Києві.

Таким чином, судом встановлено, що Головне управління ДПС у м. Києві () є правонаступником Головного управління ДФС у м. Києві ().

Відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне замінити відповідача - ГУ ДФС у м. Києві на її правонаступника - ГУ ДПС у м. Києві.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

24.01.2017 року ОСОБА_1 взятий на облік як платник податків у Державній податковій інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві, за №19854.

01.02.2017 року ОСОБА_1 взятий на облік як платник єдиного внеску в Державній податковій інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві за №006.

Крім того, в матеріалах справи наявні відомості щодо сплати позивачем єдиного соціального внеску 22% за 2017 рік, за 1 квартал 2018 року, за 2 квартал 2018 року, що підтверджено квитанціями 0.0..1 від 16.07.2018 року (ЄСВ - за 2017 рік), 0.0..1 від 18.04.2018 року (ЄСВ - за перший квартал) та 0.4.1 від 16.07.2018 року (ЄСВ - за другий квартал).

В той же час, відповідно до інформації, що міститься в рішенні ДФС від 23.07.2018 року №10590/М/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги ОСОБА_1 , згідно облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, станом на 31.05.2018 року, заборгованість позивача становила 5 972 грн. 82 коп.

На підставі вказаних вище даних відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.06.2018 року №Ф-107174-17, відповідно до вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись з вказаною вимогою позивач оскаржив її до Державної фіскальної служби України, за результатами розгляду якої прийнято рішення про від 23.07.2018 року про залишення скарги без задоволення.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі також - Закон № 2464-VI (в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваної вимоги) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини восьмої вказаної статті Закону №2464-VІ платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону № 2464-VІ.

Так, у відповідності до пунктів 4, 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності віднесені до платників єдиного внеску.

Положеннями розділу IV Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 435 від 14.04.2015 року передбачено, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, отримують дохід від цієї діяльності та одночасно є фізичними особами-підприємцями, формують та подають до органів доходів і зборів окремі Звіти відповідно до виду діяльності та обраної системи оподаткування.

Аналіз наведених норм діючого законодавства України дозволяє суду дійти висновку про те, що однією з необхідних умов для обчислення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є проведення відповідної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не заперечував наявність в нього обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, на підтвердження такої сплати останнім надано суду відповідні докази, з яких вбачається, що позивачем сплачувався єдиний внесок як фізичною особою-підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Разом з цим, суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проведення відповідачем перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, що дозволяє суду дійти висновку про те, що останнім одразу на підставі лише даних наявних у інтегрованій картці було винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки), тобто, заборгованість у розмірі 5 972,82 грн. є неузгодженою. При цьому, правильність нарахування недоїмки може бути встановлена лише за результатами відповідної перевірки, що буде відображено у акті. За відсутності такого акта перевірки, суд позбавлений можливості встановити обґрунтованість нарахованої суми боргу.

Крім того, суд зазначає, що вказана вимога не містить будь-яких відомостей щодо періоду нарахування позивачу єдиного соціального внеску, який підлягає сплаті.

В той же час, у відзиві на позовну заяву, поданому ГУ ДФС у м. Києві, відповідач стверджує, що спірна вимога є відкликаною, однак суд не погоджується із наведеними твердженнями, мотивуючи це наступним.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо:

сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення;

контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу;

контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі;

рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі;

рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

За змістом пункту 60.3 статті 60 ПК України у випадках, визначених підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги.

Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за №508/26953 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція), яка визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Відповідно до пункту 6 розділу VI Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо:

сума боргу (недоїмки), зазначена у вимозі, погашається платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства - у день, протягом якого відбулося таке погашення суми боргу (недоїмки) в повному обсязі;

орган доходів і зборів скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження - з дня прийняття органом доходів і зборів рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки);

вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили;

борг (недоїмка) списується у випадках, передбачених статтею 25 Закону, в порядку, визначеному пунктами 9-11 цього розділу,- у день прийняття органом доходів і зборів рішення про списання боргу (недоїмки) відповідно до частини сьомої статті 25 Закону;

є рішення суду на стягнення відповідних сум боргу (недоїмки), що зазначені у вимозі,- у день надходження виконавчих документів до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку, що податкова вимога вважається відкликаною у разі, зокрема, скасування контролюючим органом податкової вимоги з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такої податкової вимоги.

Проте, суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів скасування чи відкликання оскаржуваного рішення.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04.06.2018 року №Ф-107174-17 протиправною та її скасування.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з частиною першою статті 9, статті 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно квитанції №0.0., наявної в матеріалах справи, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. що підлягає стягненню на користь останнього.

Керуючись статтями 2, 77, 159, 243-245, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 04.06.2018 року №107174-17.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33-19).

Повне рішення складено 18.09.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна