Справа № 171/165/20(2-а/171/8/20)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 171/165/20(2-а/171/8/20)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 року у справі № 171/165/20

за позовом ОСОБА_1

до поліцейського 4 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області сержанта поліції Колісніченка Андрія Вікторовича

третя особа: Департамент патрульної поліції Національної поліції України

про скасування постанови та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення,-

встановив:

30.01.2020 року позивач звернувся до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову серії ЕАК №2020951 від 25.01.2020 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, що була складена відносно нього поліцейським 4 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області сержантом поліції Колісніченко А.В., про накладення адміністративного стягнення за порушення вимоги п.8.7.3 Правил Дорожнього руху, а саме проїзд на заборонений жовтий сигнал світлофора. Просив визнати постанову незаконною та закрити справу про адміністративне правопорушення відносно нього.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено.

Суд вмотивував своє рішення тим, що будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, відповідачем не надано.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин справи. Просить скасувати постанову суду та відмовити в позові.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії та бездіяльності (ч. 2 ст. 71 КАС України), але й обов`язок кожної сторони доводити ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України).

Статтею 106 КАС України встановлено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази. Позивач не надав жодних доказів, які спростовували б факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Також апелянт наголошує, що для провадження у справах адміністративні правопорушення характерним є специфічний вид доказу - безпосередні спостереження осіб, уповноважених на складання протоколу (постанови) про адміністративне правопорушення і на проведення адміністративного розслідування, які фіксуються. Поліцейські виявили порушення правил дорожнього руху, на яке належним чином відреагували. Результатом чого стало винесення постанови у справі про адміністративні правопорушення.

Якщо відповідач не надав відеозапис самого факту правопорушення, це не означає, що особа, яка вчинила проступок, має уникнути адміністративної відповідальності, враховуючи принцип невідворотності, який передбачає неминучість настання адміністративної відповідальності для особи, яка вчинила адміністративний проступок.

Суд не проаналізував належним чином та не дослідив достеменно наявність скоєного позивачем правопорушення, яке мало місце, а всупереч цьому прийняв пояснення позивача як доказ, який має більш вагоме значення, що є неприпустимим в розумінні добросовісного та розсудливого розгляду справи.

Таким чином, як вбачається з викладеного, при вирішенні даної справи суд не встановив в повній мірі обставини справи, не надав належної правової оцінки поясненням сторін та матеріалам справи, допустив невідповідність висновків суду дійсним обставинам та матеріалам справи, що свідчить про поверховість розгляду даної справи судом. А отже, рішення, винесене судом по даній справі не можна вважати ані законним, ані обґрунтованим. Відтак, таке рішення підлягає скасуванню.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погодився з правовою оцінкою, наданою у рішенні суду першої інстанції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, та сторонами не спростовано, що 25.01.2020 року відповідачем стосовно позивача винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2020951, якою його визнано винним за частиною другою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

У постанові зазначено, що 25.01.2020 року позивач порушив вимоги ч.2 ст.122 КУпАП, а саме проїхав на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив вимоги п.8.7.3 Правил Дорожнього руху.

Частиною другою статті 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Суд першої інстанції виходив з того, що частиною третьою статті 283 КУпАП прямо передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Частиною ж четвертою цієї статті встановлені вимоги до постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режими. Однак, будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, відповідачем не надано.

Суд зазначив, що як видно з оскаржуваної постанови (а.с.7-8), остання не містить відомостей про здійснення відеозапису правопорушення та наявність такого відеозапису взагалі. За змістом пункту 9 постанови до неї жодного доказу не долучалось і про фіксування правопорушення відеокамерою не зазначалось.

Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення пункту 8.7.3 ПДР України у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та з огляду на доводи апеляційної скарги зазначає наступне.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже, законом чітко визначений обов`язок збирання доказів на відповідача, навіть якщо складання протоколу в цьому випадку не вимагається. Разом з тим, пояснення особи, що притягається до адміністративної відповідальності, вважається доказом.

Таким чином, якщо особа заперечує факт вчинення правопорушення, довести протилежне має особа, уповноважена на складання протоколу (прийняття постанови) в справі про адміністративне правопорушення.

Перекладання на особу, що притягається до відповідальності, обов`язку доведення відсутності правопорушення є неприпустимим, оскільки це порушує принцип презумпції невинуватості.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 року у справі № 171/165/20 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко