Справа № 640/10840/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» до Міністерства юстиції України про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (далі - Позивач, ТОВ «Сінеф») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Мін`юст України) про:

- визнання незаконною бездіяльності державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Медведєва О.В. щодо невиконання рішення Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року у справі №910/25631/13 в частині незакриття виконавчого провадження №53935150;

- зобов`язання уповноваженої особи - державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України закрити виконавче провадження №53935150, зняти арешт майна, який був накладений постановою №53935150 від 26.09.2017 року у межах вказаного виконавчого провадження та вчинити інші виконавчі дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2020 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії щодо здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні №53935150 щодо стягнення виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року №43070013;

- зобов`язано Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №53935150 та зняти арешт з майна, який було накладено у межах вказаного виконавчого провадження.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його в частині задоволення та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що виконавче провадження було відкрито на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, а не на підставі визнаного недійсним у судовому порядку пункту 3 постанови про закінчення виконавчого провадження, а тому висновок суду щодо необхідності закінчення виконавчого провадження №53935150 є безпідставним. Крім того, наголошує, що арешт у межах виконавчого провадження №53935150 накладено правомірно, а господарським та адміністративним судом було відмовлено у задоволенні скарг ТОВ «Сінеф» щодо зняття арешту з нерухомого майна.

Після усунення визначених в ухвалі від 19.02.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.03.2020 року.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити його та викласти резолютивну частину судового рішення наступним чином:

« 1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Медведєва О.В. щодо невиконання рішення Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року у справі №910/25631/13 в частині не закриття виконавчого провадження №53935150.

3. Зобов`язати Департамент Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №53935150 та зняти арешт майна, який було накладено в межах вказаного виконавчого провадження.

4. Питання щодо встановлення розміру та розподілу судових витрат вирішити в окремому судовому засіданні.».

Свою позицію обґрунтовує тим, що судом безпідставно визначено спосіб захисту порушеного права Позивача у вигляді визнання протиправними дій, а не визнання протиправною бездіяльності, оскільки таке формулювання вказує на правомірність початку примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору. Окремо наголошує, що хоча у межах справи №910/25631/13 не надавалася оцінка правомірності прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, однак визнання недійсним пункту постанови про винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору в силу ст. 216 ЦК України свідчить про те, що будь-які дії, вчинені на її виконання, є протиправними за аналогією недійсності правочину. Наголошує, що з урахуванням висновків Київського апеляційного господарського суду виконавче провадження №53935150 підлягало закінченню. Крім того, звертає увагу, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2020 року відмовлено у встановленні розміру судових витрат з підстав відсутності поданих платіжних документів, однак таких документів не могло бути подано з огляду на те, що рішення суду не набрало законної сили, а тому ухвала суду вимогам п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України не відповідає.

Після усунення визначених в ухвалі від 19.02.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.03.2020 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Сінеф» залишено без задоволення, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено - рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2020 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06.08.2020 року касаційну скаргу ТОВ «Сінеф» задоволено повністю - постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 року скасовано, а справу №640/10840/19 направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду. При цьому суд касаційної інстанції підкреслив, що Мін`юст України може виступати відповідачем у справах, які розглядаються у порядку ст. 287 КАС України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.08.2020 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.08.2020 року.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача справу було знято з розгляду та призначено у подальшому на 21.09.2020 року.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав, заперечивши проти задоволення апеляційної скарги Відповідача.

Представник Мін`юсту наполягав на задоволенні власної апеляційної скарги, повністю заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги ТОВ «Сінеф».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ТОВ «Сінеф» необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу Мін`юсту України - задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами, на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 43070013 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 року № 910/25631/13 про стягнення солідарно з Приватного підприємства «Гєлан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стек-Комп`ютер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресив», Приватного підприємства «Ефективні технології продаж» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВаРос» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованості по поверненню кредитних коштів у розмірі 19 000 000,00 грн, заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 490 940, 39 грн, пені у розмірі 388 244,00 грн та судового збору у розмірі 73 080,00 грн.

У відповідності до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент вчинення виконавчих дій) державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року № 910/25631/13 (т. 1 а.с. 85).

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2017 року у справі № 910/25631/13 здійснено заміну сторони у виконавчому провадженні № 43070013 з Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на його процесуального правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф».

Тобто, до ТОВ «Сінеф» перейшли права кредитора у справі № 910/25631/13 та стягувача у виконавчому провадженні № 43070013.

Водночас, Позивач став іпотекодержателем за договором іпотеки від 06.06.2013 року № 363 об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером № 1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу № 1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв. метра, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2017 року визнано заяву ТОВ «Сінеф» про відмову від примусового виконання рішення суду у справі № 910/25631/13 (т. 1 а.с. 6), на підставі чого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 року № 43070013 відповідно до пункту 1 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с. 15).

Крім того, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О. В. від 15.05.2017 року відкрито виконавче провадження № 53935150 на підставі постанови про стягнення виконавчого збору з боржника ТОВ «ВаРос» від 12.05.2014 року № 43070013 (т. 1 а.с. 18). Тобто виконання постанови про стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження №43070013 виділено в окреме провадження.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року у справі № 910/25631/13 (т. 1 а.с. 7-12):

- визнано недійсним пункт 3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 року щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження;

- визнано незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту, накладеного на майно боржника;

- зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України усунути допущені порушення та вчинити дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження.

Матеріали справи свідчать, що з метою виконання рішення суду державним виконавцем прийнято постанову від 25.09.2017 року у виконавчому провадженні № 43070013, якою постановлено вважати недійсним пункт 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 року щодо винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року № 43070013 (т. 1 а.с. 92).

Крім того, як встановлено судами, постановою державного виконавця від 25.09.2017 року у виконавчому провадженні № 43070013 знято арешт з всього рухомого та нерухомого майна, а також із приміщення, нежитлового приміщення матеріального складу № 1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238, реєстраційний номер 1 (т. 1 а.с. 89).

Разом з тим, в рамках виконавчого провадження № 53935150 з метою звернення стягнення виконавчого збору прийнято постанову про арешт майна боржника від 26.09.2017 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, в тому числі на нежитлове приміщення матеріального складу № 1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238, реєстраційний номер 1 (т. 1 а.с. 94).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 3, 39, 40, 56 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 216 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що рішенням Київського апеляційного господарського суду не було покладено на державного виконавця обов`язку із закінчення виконавчого провадження №53935150, у той час як дії останнього щодо стягнення виконавчого збору у межах даного виконавчого провадження та, відповідно, накладення арешту на нерухоме майно, вчинені протиправно.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження.

Судовою колегією враховується, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, 15.05.2017 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 53935150 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року № 43070013.

Тобто, відкриття виконавчого провадження №53935150 здійснювалося не на виконання пункту 3 постанови від 12.05.2017 року про закінчення виконавчого провадження №43070013, визнаного недійсним постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року, а з метою виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року, прийнятої у межах виконавчого провадження №43070013.

Колегією суддів враховується, що положеннями ч. 3 ст. 40 Закону у редакції, чинній станом на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження №53935150, передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту постанови від 12.05.2017 року про закінчення виконавчого провадження №43070013, указане виконавче провадження закінчено на підставі п. 1 ст. 39 Закону. Викладене, у свою чергу, з урахуванням положень ст. ст. 3, 37, 40, 42 Закону свідчить, що постанова про стягнення виконавчого збору будучи чинною, підлягала примусовому виконанню державним виконавцем як виконавчий документ з відповідним прийняттям постанов про відкриття виконавчого провадження за правилами, передбаченими ст. 26 Закону.

Твердження суду першої інстанції про те, що оскільки пункт 3 постанови від 12.05.2014 року про закінчення виконавчого провадження №43070013 визнано нечинним, то в силу п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону та ст. 216 Цивільного кодексу України державний виконавець повинен був закінчити виконавче провадження №53935150, судова колегія вважає помилковим з огляду на таке.

Пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Водночас, Окружним адміністративним судом міста Києва не було враховано, що, як вже було неодноразово підкреслено вище, відкриття виконавчого провадження №53935150 здійснювалося не на виконання пункту 3 постанови від 12.05.2017 року про закінчення виконавчого провадження №43070013, визнаного недійсним постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року, а з метою виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року, прийнятої у межах виконавчого провадження №43070013. Відтак, за умови чинності постанови від 12.05.2014 року про стягнення виконавчого збору, яка є самостійним виконавчим документом в силу положень ст. 3 Закону, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону як передумов для закінчення виконавчого провадження.

Крім того, безпідставним у розрізі даного спору є посилання Окружного адміністративного суду міста Києва на приписи ст. 216 Цивільного кодексу України, яка встановлює правові наслідки недійсності правочину, адже визнання недійсним окремого пункту постанови державного виконавця, яка за своєю правовою природою не належить до правочинів, не може ототожнюватися з недійсністю правочину.

До того ж, матеріали справи свідчать, що на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року №910/25631/13 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О.В. було вирішено вважати недійсним п. 3 постанови від 12.05.2017 року у виконавчому провадженні №43070013 щодо внесення постанови про стягнення виконавчого збору №43070013 в окреме провадження (т. 1 а.с. 92).

За таких обставин, суд першої інстанції, покладаючи на Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України обов`язок закінчити виконавче провадження №53935150, не врахував всіх обставин справи та залишив поза увагою чинність постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року, прийнятої у межах виконавчого провадження №43070013, та саме яка стала підставою для відкриття виконавчого провадження №53935150.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч. 7 ст. 78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Отже, висновки, викладені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року у справі №910/25631/13 про те, що стягнення виконавчого збору, який визначений та нарахований державним виконавцем у постанові від 12.05.2014 року, яка є виконавчим документом з річним строком його пред`явлення, є неможливим з огляду на непред`явлення його до виконання протягом такого строку, не можуть бути обов`язковими для розгляду і вирішення даної справи.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року у справі №910/25631/13 надавалась оцінка та аналіз щодо винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 року. Водночас, у межах справи №910/25631/13 постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.05.2017 року ВП №53935150 не оскаржувалася, у резолютивній частині також не зазначено вимог щодо вчинення дій щодо закриття виконавчого провадження № 53935150, а відтак позовні вимоги про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця щодо невиконання рішення Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року у справі №910/25631/13 в частині незакриття виконавчого провадження №53935150 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання уповноваженої особи - державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України зняти арешт майна, який був накладений постановою №53935150 від 26.09.2017 року у межах вказаного виконавчого провадження та вчинити інші виконавчі дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.10.2019 року у справі №640/15654/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 року та відповідно набрало законної сили 24.12.2019 року, скасовано постанову про арешт майна боржника від 26.09.2017 року у виконавчому провадженні №53935150 в частині накладення арешту на нежитлове приміщення матеріального складу № 1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238, реєстраційний номер 1.

Наявна у матеріалах справи копія інформаційної довідки №170468943 щодо нежитлового приміщення матеріального складу № 1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238, реєстраційний номер 1, в якій зазначено про накладення на таке приміщення арешту згідно постанови державного виконавця від 26.09.2017 року у виконавчому провадженні №53935150 (т. 1 а.с. 13-14), датована 13.06.2019 року. Разом з тим, як було встановлено вище, рішення суду, яким скасовано постанову постанову про арешт майна боржника від 26.09.2017 року у виконавчому провадженні №53935150 в частині накладення арешту на нежитлове приміщення набрало законної сили 24.12.2019 року. При цьому доказів, що указане рішення суду не було виконано шляхом зняття арешту із спірного приміщення, матеріали справи не містять.

Тобто, на момент розгляду і вирішення даної справи відсутні підстави вважати про чинність арешту на спірне нежитлове приміщення з огляду на скасування відповідної постанови у судовому порядку. У свою чергу, безпосередньо щодо вимоги про зняття арешту із зазначеного вище майна, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що така позовна вимога, окрім іншого, вимагає з`ясування наявності речових прав на це майно у ТОВ «Сінеф» та інших суб`єктів, зокрема тих, в інтересах яких накладено арешт. З огляду на суть цих правовідносин судова колегія вважає, що останні вимагають іншого способу захисту і юрисдикційної форми, в якій його можна реалізувати.

Зазначена правова позиція в аналогічних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 19.06.2019 року у справі №825/1764/16 та у постанові від 01.07.2020 року у справі № 825/789/17.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про зобов`язання уповноваженої особи - державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України зняти арешт майна, який був накладений постановою №53935150 від 26.09.2017 року у межах вказаного виконавчого провадження, задоволенню не підлягають, позаяк відсутні докази невиконання рішення суду у справі №640/15654/19 та перебування способу захисту як зняття арешту з майна поза межами юрисдикції адміністративного суду.

Щодо вимоги про зобов`язання уповноваженої особи - державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України вчинити інші виконавчі дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за встановленої вище відсутності правових підстав для закінчення виконавчого провадження №53935150 указані позовні вимоги задоволенню не підлягають як похідні.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для закінчення виконавчого провадження з огляду на його відкриття на підставі виконавчого документа, який не скасований в установленому порядку, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про часткову обґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати у цій частині та ухвалити у ній нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Мін`юсту України задовольнити, апеляційну скаргу ТОВ «Сінеф» - залишити без задоволення, а рішення суду - скасувати в частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271-272, 287, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2020 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено та підписано «21» вересня 2020 року.