Справа № 826/10134/16
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа: Публічне акціонерне товариство "Авант-Банк" про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, за участю третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Авант Банк», в якому просило: визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «Авант-Банк», невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Авант-Банк».

В обґрунтування заявлених вимог Позивачка зазначала, що Національний банк України не вживав належних заходів контролю за використанням коштів рефінансування та свідомо допустив виведення коштів з ПАТ «Авант-Банк».

Також Позивачка зазначала, що Національний банк України не реагував на здійснені ПАТ «Авант-Банк» ризикові операції, наприклад, ті, що були вчинені з ПАТ «Дельта Банк», а запровадження Відповідачем особливого режиму контролю за діяльністю банку є вже наслідком невиконання банком вимог чинного законодавства, здійснення ризикової діяльності або існування інших значних фінансових проблем у діяльності установи. .В результаті таких операцій, внаслідок нездійснення Національним банком України належного банківського контролю та невжиття адекватних засобів реагування на здійснювану ризикову діяльність, з ПАТ «Авант-Банк» фактично були виведені активи у значних розмірах, наслідком чого стало банкрутство Банку та не можливість виконати взяті на зобов`язання перед вкладниками.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі Позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, ОСОБА_1 обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми права, які полягають в наступному:

- саме до компетенції Національного банку України належить захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки збереження коштів клієнтів на банківських рахунках, тому саме Національний банк України є належним відповідачем у даній справі;

- однією з функцій Національного банку є здійснення банківського регулювання і нагляду, що надає: йому можливість втручатись в діяльність банків в межах наданих Законом України «Про банки та банківську діяльність» повноважень;

- національний банк України зобов`язаний вчиняти заходи впливу та контролю з метою недопущення порушення норм банківського законодавства (насамперед зі сторони банків) та відновлення платоспроможності і стабільності банків;

- національним банком України не було виконано покладених на нього законодавством України обов`язків, в зв`язку з чим Банк не зміг виконати взятих на себе зобов`язань, що призвело до його неплатоспроможності;

- при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги і не дослідив той факт, що Національний банк України не вживав належних заходів реагування на здійснення Банком ризикової діяльності ще з 2013 року, крім того, Відповідач свідомо допустив укладення депозитних договорів у період, коли Банк вже був фактично неплатоспроможним.

Окрім того зазначає, що в позовній заяві вона не просить зобов`язати Відповідача прийняти конкретне рішення, а лише визнати протиправною його бездіяльність щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Авант-Банк».

На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Національного банку України, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зокрема Відповідач зазначає, що він здійснював банківський нагляд за діяльністю ПАТ «Авант Банк» та застосовував заходи впливу, які в першу чергу були направлені на захист прав та інтересів вкладників, а матеріали справи містять ряд доказів, що підтверджують дані обставини.

Також вказує, що ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначається, яким чином прийняття судового рішення захистить та відновить права Позивача, що суперечить змісту статті 2 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 (вкладник) та ПАТ «Авант Банк» (банк) 08.09.2014 року укладено договір № РКО-Ф/012723 банківського рахунку фізичної особи, на підставі якого на ім`я Позивача відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 .

08.09.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант Банк» укладений договір банківського вкладу № Д-Ф/14/1019-311 «Прогрес», у відповідності до пункту 1 цього Договору Банк приймає від Вкладника грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів СШA на строк до 10.12.2014 року. У відповідності до пункту 2.1 Договору відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_2 .

10.12.2014 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Авант-Банк» було укладено Договір банківського вкладу (депозиту) № Д-Ф/14/1019-445 «Накопичувальний» (зі щомісячною сплатою процентів), згідно пункту 1 якого Банк приймає від Вкладника грошові кошти в сумі 1 155 000,00 доларів США на строк до 14.12.2015 року.

04.03.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» укладено Договір банківського вкладу (депозиту) № Д-Ф/15/1019-080, відповідно до якого сума вкладу складає 300 000,00 доларів США.

17.04.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» укладено Договір банківського вкладу № Д-Ф/15/1019-153, відповідно до якого сума вкладу складає 500 000,00 доларів США.

22.09.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» укладено Договір банківського вкладу (депозиту) № Д-Ф/15/1019-468 «Авант строковий+», у відповідності до пункту 1 якого сума вкладу становить 513 321,01 долар США. Згідно пункту 2.1 цього Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором Вкладник передає, а Банк приймає для зберігання грошові кошти на вкладний (депозитний) рахунок Вкладника № НОМЕР_3 на строк до 25.12.2015 року.

22.09.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» укладено Договір банківського вкладу (депозиту) № Д-Ф/15/1019-467 «Авант строковий+», у відповідності до пункту 1 якого сума вкладу становить 1 239 564,20 долар США. Згідно пункту 2.1 цього Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором Вкладник передає, а Банк приймає для зберігання грошові кошти на вкладний (депозитний) рахунок Вкладника № НОМЕР_4 на строк до 25.12.2015 року.

25.12.2015 року Позивачем подано платіжне доручення про перерахування грошових коштів в сумі 2 086 359,65 доларів США з поточного рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Авант-Банк» на її рахунок в ПАТ «Альфа-Банк». Згідно з відміткою на вказаному платіжному дорученні ПАТ «Авант-Банк» відправив грошові кошти в сумі 2 086 359,65 доларів США на рахунок Позивача в ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до вказаних реквізитів 28.12.2015 року.

Однак, грошові кошти на виконання платіжного доручення перераховані так і не були, хоча у виписці по поточному рахунку № НОМЕР_1 станом на 25.12.2015 року зазначено про здійснену операцію з перерахування коштів у сумі 2 086 359,65 доларів США згідно з платіжним дорученням № 1.

Згідно з довідкою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Авант-Банк» № 836 від 25.12.2015 року залишок коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 станом на 25.02.2016 року склав 2 086 359,65 доларів США.

29.01.2016 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 44 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 29.01.2016 року № 96 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Авант-Банк», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Авант-Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Авант-Банк» призначено Ларченко Ірину Миколаївну.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 25.02.2016 року № 109 «Про відкладення банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Авант-Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.02.2016 року № 262 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Авант-Банку» та делегування повноважень ліквідатора банку».

16.03.2016 року ОСОБА_1 були отримано гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000,00 грн. Із врахуванням отриманої гарантованої суми відшкодування залишок грошових коштів на поточному рахунку Позивача склав 2 086 359,65 доларів США - 200 000,00 грн. (що за курсом НБУ станом на день запровадження Тимчасової адміністрації 29.01.2016 року 1 дол. CШA - 25,151769 грн. становить 7 951,75 доларів США) = 2 078 407,90 доларів США.

Позивач вважаючи, що така ситуація склалась внаслідок бездіяльності Відповідача, який не вжив своєчасних заходів відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про Національний банк України», звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що Нацбанком здійснювались достатні дії наглядового характеру та застосовувались належні, своєчасні та адекватні вчиненим ПАТ «Авант-Банк» порушенням і рівню загрози інтересам вкладників та інших кредиторів Банку заходи впливу до ПАТ «Авант-Банк».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Згідно частини першої ст. 2 Закону України № 679-XIV від 20.05.1999 «Про Національний банк України» Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 679-XIV від 20.05.1999 «Про Національний банк України» банківське регулювання - одна із функцій Національного банку України, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства; банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку.

Згідно статті 55 Закону № 679-XIV головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначено Законом № 2121-III.

Статтею 66 Закону № 2121-III передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах, зокрема, адміністративне регулювання здійснюється щодо реєстрації банків і ліцензування їх діяльності; встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру; нагляд за діяльністю банків; надання рекомендацій щодо діяльності банків.

Відповідно до статті 67 Закону № 2121-III метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

Національний банк України для цілей банківського нагляду має право отримувати від державних органів та інших осіб інформацію, у тому числі конфіденційну, щодо фінансового/майнового стану засновників банку та осіб, що набувають або збільшують істотну участь у банку, їх ділової репутації, джерел походження коштів, що використовуватимуться для формування статутного капіталу банку.

При здійсненні банківського нагляду Національний банк України має право вимагати від банків та їх керівників, банківських груп, учасників банківських груп усунення порушень банківського законодавства, виконання нормативно-правових актів Національного банку України для уникнення або подолання небажаних наслідків, що можуть поставити під загрозу безпеку коштів, довірених таким банкам, або завдати шкоди належному веденню банківської діяльності. У разі якщо Національний банк України при здійсненні банківського нагляду дійшов висновку, що система управління ризиками банку є неефективною та/або неадекватною, банк зобов`язаний на вимогу Національного банку України невідкладно розробити та подати на погодження Національному банку України відповідний план заходів, спрямованих на усунення недоліків.

Згідно з частиною першої статті 73 Закону № 2121-ІІІ, у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать: письмове застереження; скликання загальних зборів учасників, ради банку, правління банку; укладення письмової угоди з банком, за якою банк чи визначена угодою особа зобов`язується вжити заходів для усунення порушень, поліпшення фінансового стану банку, підвищення ефективності функціонування та/або адекватності системи управління ризиками тощо; зупинення виплати дивідендів чи розподілу капіталу в будь-якій іншій формі; встановлення для банку підвищених економічних нормативів; підвищення резервів на покриття можливих збитків за кредитами та іншими активами; обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій, у тому числі операцій із пов`язаними з банком особами; заборона надавати бланкові кредити; накладення штрафів; тимчасова, до усунення порушення або скасування заходів впливу, передбачених цією статтею, заборона використання власником істотної участі в банку права голосу придбаних акцій (паїв); тимчасове, до усунення порушення, відсторонення посадової особи банку від посади; віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного; відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку.

Тобто, згідно із ст. 73 Закону № 2121-ІІІ застосування заходів впливу є саме правом, а не обов`язком Національного банку, окрім випадків, передбачених статтями 75, 76 Закону № 2121-ІІІ.

При цьому пунктами 2 та 6 частини першої статті 75 Закону № 2121-III передбачено, що Національний банк України зобов`язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних за умови його відповідності хоча б одному з таких критеріїв: банк не виконав вимогу вкладника або іншого кредитора, строк якої настав п`ять і більше робочих днів тому, та/або встановлено факти невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством України строк; систематичне подання та/або оприлюднення недостовірної інформації або звітності з метою приховування реального фінансового стану банку, у тому числі щодо операцій із пов`язаними з банком особами.

Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних з інших підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Проблемному банку забороняється використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті. Проведення розрахунків здійснюється виключно через консолідований кореспондентський рахунок у Національному банку України.

Ця норма не поширюється на операції щодо виконання зобов`язань у міжнародних та внутрішньодержавних платіжних системах і системах розрахунків та на операції з цінними паперами, що здійснюються згідно із законодавством.

Проблемний банк у строк до 180 днів зобов`язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Проблемний банк зобов`язаний у строк до семи днів повідомити Національний банк України про заходи, які він вживатиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, та на вимогу Національного банку України повідомляти його про хід виконання цих заходів.

Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Національний банк України зобов`язаний не пізніше ніж через 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виходячи із вищенаведених норм, Національний банк України наділений повноваженнями здійснювати нагляд за банками, а в разі виявлення порушення ними вимог чинного законодавства - застосовувати до них заходи впливу, різновидами яких є віднесення банку до категорії проблемних, визнання банку неплатоспроможним та його ліквідація.

Віднесення банків до категорії проблемних або неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банків з підстав, визначених Законом № 2121-ІІІ, є заходами адміністративного впливу НБУ і, водночас, засобами реалізації функцій НБУ щодо банківського нагляду.

Застосування зазначених заходів впливу є правомірним лише у разі наявності для цього відповідних правових підстав, дотримання НБУ законодавчо визначеної процедури їх застосування, строків притягнення Банку до відповідальності та реалізації головної мети банківського нагляду - забезпечення стабільності банківської системи і захист інтересів вкладників і кредиторів відповідного Банку.

Нормативно-правовим актом Національного банку, який визначає підстави і порядок застосування Національним банком заходів впливу до банків за порушення вимог банківського законодавства, а також здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, є Положення про застосування Національним банком заходів впливу за порушення банківського законодавства, затверджене Постановою Правління Національного банку України № 346 від 17.08.2012 року (у редакції, що діяла на дату віднесення ПАТ «Авант-Банк» до категорії неплатоспроможних).

Згідно п. 3.1 Положення № 346 Національний банк застосовує заходи впливу за порушення банками, їх відокремленими підрозділами, філіями іноземних банків, банківськими групами, відповідальними особами банківських груп, іншими учасниками банківських груп чи іншими особами, які є об`єктом перевірки Національного банку згідно із Законом про банки (далі - банки), банківського законодавства на підставі результатів (матеріалів):

- інспекційних перевірок діяльності банків;

- перевірок банків та/або безвиїзного нагляду з питань фінансового моніторингу;

- безвиїзного банківського нагляду за діяльністю банків;

- аналізу дотримання банками вимог банківського законодавства з використанням статистичної звітності, щомісячних і щоденних балансів тощо;

- перевірок діяльності банків аудиторськими фірмами, які мають право відповідно до законодавства України на проведення аудиторських перевірок банків;

- перевірок дотримання банками валютного законодавства;

- контролю за усуненням банками виявлених у їх діяльності порушень, відповідністю ділової репутації керівників банків вимогам законодавства України.

Відповідно до п. 3.2 Положення заходи впливу, що застосовуються Національним банком до банків, мають бути адекватними конкретним порушенням, які ними були допущені.

Вибір адекватних заходів впливу, які застосовуються до банків відповідно до банківського законодавства та цього Положення, має здійснюватися з урахуванням:

- характеру допущених банком порушень;

- причин, які зумовили виникнення виявлених порушень;

- загального фінансового стану банку;

- розміру можливих негативних наслідків для кредиторів і вкладників;

- інформації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) щодо порушення банками вимог, установлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон про систему гарантування), результатів перевірки банків Фондом гарантування.

Таким чином, саме до повноважень Національного банку України належить визначення адекватності заходів впливу, що застосовуються ним до банків.

На виконання зазначених норм закону, аціональним банком України, у зв`язку з виникненням необхідності у посиленому контролі за діяльністю ПАТ «Авант-Банк», було застосовано такий захід впливу, як віднесення банку до категорії проблемного.

Як вбачається зі змісту постанови Правління Національного банку України від 10.12.2015 року № 878/БТ «Про віднесення ПАТ «Авант-Банк» до категорії проблемних» (далі - Постанова № 878/БТ) Національним банком України за результатами безвиїзного банківського нагляду за діяльністю Банку з використанням даних статистичної звітності було установлено, що діяльність ПАТ «Авант-Банк» не відповідає вимогам банківського законодавства і нормативно-правових актів Національного банку України, а також встановлено здійснення банком ризикової діяльності, про що свідчать:

- погіршення з початку року якості кредитних вкладень, внаслідок значного збільшення прострочення кредитів на 190,9 млн. грн.. (або 2 339,6 відсотка) до розміру 1991,1 млн. гр..н або 7,0 відсотка від активів;

- залучення коштів фізичних осіб за відсотковими ставками, вищими, ніж по банківській системі, зокрема в листопаді 2015 року середньозважена відсоткова ставка ПАТ «Авант-Банк» за строковими вкладами в національній валюті склала 26,00 відсотка річних (по банківській системі 20,61 відсотка) в іноземній валюті - 11,16 відсотка річних (по банківській системі 7,56 відсотка). Станом на 08.12.2015 року залучені кошти фізичних осіб становлять 1 403,2 млн. грн.. або 55,9 відсотка від зобов`язань. При цьому, за інформацією, отриманою від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (лист від 24.11.2015 року № 20-517/15-БТ) виявлена тенденція збільшення суми можливого відшкодування коштів фізичних осіб з початку 2015 року на 108,9 млн. грн.., у тому числі за жовтень 2015 року на 50,2 млн. грн., при збільшенні суми вкладів фізичних осіб з початку 2015 року на 41,0 млн. грн. та її зменшенні за жовтень 2015 року на 30,8 млн. грн. Сума можливого відшкодування становить 457,5 млн. грн.;

- здійснення ПАТ «Авант-Банк» продажу власної будівлі, що знаходиться за адресою місто Київ вул. Плещеєва, будинок №10, за ціною 120,8 млн. грн. клієнту банку (ТОВ 88/99ть») відповідно до рішень від 17.11.2015 року правління (протокол засідання № 275) та наглядової ради (протокол засідання № 65/1-11л) ПАТ «Авант-Банк».

Вищенаведене свідчило про факт здійснення Банком ризикової діяльності, яка загрожувала інтересам вкладників і кредиторів Банку, що у свою чергу слугувало підставою, за наявності якої, Національний банк України має право віднести Банк до категорії проблемних.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що вчинення активного і достатнього реагування зі сторони НБУ виключає бездіяльність Відповідача щодо здійснення належного нагляду за діяльності ПАТ «Авант-Банк» та порушення норм права стосовно контролювання діяльності ПАТ «Авант-Банк», що призвело до його ліквідації.

В свою чергу, Позивач не наводить доводів, в чому саме, в даному конкретному випадку, полягала бездіяльність НБУ (не вжиття відповідних заходів, не прийняття актів), що позбавляє можливості суд виявити бездіяльність в рамках процедури вирішення даного спору.

В силу приписів КАС України, суд не вправі самостійно встановлювати наявність ймовірних порушених прав Позивача, а лише надає оцінку доводам Позивача. В позовній заяві, а також в апеляційній скарзі Позивачкою конкретних доводів наявності порушення її прав внаслідок бездіяльності Відповідача щодо здійснення належного нагляду за діяльності ПАТ «Авант Банк», порушення НБУ норм права стосовно контролювання діяльності ПАТ «Авант Банк», що призвело до його ліквідації не наведено.

Колегія суддів зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Оскільки Позивачем недоведено належними та допустимими доказами наявності протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень - НБУ, колегія суддів доходить висновку про відсутність в діях Відповідача ознак протиправної бездіяльності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування Національним банком України такого заходу впливу як віднесення ПАТ «Авант-Банк» до категорії проблемних слід вважати належним, своєчасним та адекватним вчиненим банком порушенням та рівню загрози інтересам вкладників та інших кредиторів АТ «Авант-Банк».

В той же час, в контексті заявлених позовних вимог, колегія суддів враховує наявність дискреційних повноважень Відповідача.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі - «Рекомендація R (80) 2»), під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.)

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Таким чином, Національний банк України відповідно до законодавства наділений виключними повноваженнями самостійно визначати, зокрема, вид та адекватність застосованого заходу впливу виявленим порушенням, оскільки саме Національний банк як суб`єкт владних повноважень наділений правом та має об`єктивні можливості безпосередньо оцінювати показники діяльності банку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняття рішень про застосування до банків заходів впливу за результатами здійснення банківського нагляду є виключним (дискреційним) повноваженням Національного банку.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 02.04.2019 року у справі № 826/115/16) та від 21.08.2019 року у справі № 826/10943/16.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Позивачкою не доведена та непідтверджена бездіяльність Національного банку України, що полягала у невжитті належних, своєчасних та адекватних заходів впливу при здійсненні банківського нагляду за ПАТ «Авант-Банк» в частині контролю за порушеннями законодавства у сфері банківської діяльності.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 18.09.2020 року.