Справа № 440/1613/20
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Є.Б. Супрун
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 р. Справа № 440/1613/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Бершова Г.Є.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2020, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/1613/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

про стягнення вихідної допомоги при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області , в якому просить стягнути з відповідача невиплачену їй при звільненні вихідну допомогу у розмірі 17 395,30 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.04.2020 задоволено позов частково.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі 15 466 (п`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят шість) грн 89 коп.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення даного рішення у розмірі 61 867 (шістдесят одна тисяча вісімсот шістдесят сім) грн 54 коп.

В решті позову відмовлено.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не враховано всі обставини справи, оскільки що відповідно до пункту 1-1частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу. Частиною четвертою статті 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Таким чином у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працювала на посадах державної служби в ГТУЮ у Полтавській області у період з 18.06.2019 по 26.12.2019, що підтверджується копією вкладишу до трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 13-14), а саме:

- з 18.06.2019 по 01.09.2019 - на посаді провідного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного управління юстиції у Полтавській області;

- з 02.09.2019 по 26.12.2019 - на посаді заступника начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області.

24.10.2019 позивачу вручено попередження про вивільнення (а.с. 60).

Наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області 26.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 16 календарних днів щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 18.06.2019 по 26.12.2019 та 15 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж проходження державної служби понад 22 роки за 2019 рік (а.с. 44-56).

Позивач зазначає, що відповідач не виплатив їй вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , відповідач вказав на пункт 1статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу"(далі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами статті 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Частиною першою статті 5 Закону № 889-VIII визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Також, згідно з частинами 2 та 3 ст. 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, Закон України «Про державну службу» є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону).

У п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставою для припинення державної служби є ліквідація державного органу.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 р. №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області ліквідовано.

У частині 3 ст. 83 Закону України «Про державну службу» наведено загальне правило щодо виплати вихідної допомоги державному службовцю - у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті (у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов; у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом) державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Частиною 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» додатково передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. У випадку припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу, виплата вихідної допомоги не передбачена.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ (набрав чинності 25.09.2019) у ст. 87 Закону України «Про державну службу» внесено зміни: у п. 1 ч. 1 слова «ліквідація державного органу» замінено словами «скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців», а слова «у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі» виключено; доповнено пунктом 1-1 такого змісту: «1-1) ліквідація державного органу».

Згідно з пояснювальною запискою до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» метою і завданням законопроекту є спрощення порядку прийняття на державну службу та звільнення з неї, підвищення відповідальності державних службовців за досягнення результатів їх діяльності, а також запровадження можливості контрактної державної служби та врегулювання окремих проблемних питань, обумовлених практичним впровадженням Закону, та усунення надмірного (на рівні закону) регулювання відповідних суспільних відносин. Зміни стосуються обмеження дії законодавства про працю на державну службу, спрощення порядку прийняття на державну службу та звільнення з неї, підвищення відповідальності державних службовців за досягнення результатів своєї діяльності, усунення зайвих проміжних органів оскарження, при збереженні безумовного права на судове оскарження, запровадження можливості контрактної державної служби та усунення надмірного (на рівні закону) регулювання зазначених суспільних відносин, а відповідні повноваження делегуються Кабінету Міністрів України. Також Національним агентством України з питань державної служби листом від 26.12.2019 № 9838/19-19 надано роз`яснення щодо виплати вихідної допомоги при ліквідації держоргану, згідно з яким відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частиною 4 статті 87 Закону передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Отже, вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення тільки з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону. У разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу на час виникнення спірних правовідносин не було передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Щодо посилання позивача на застосування до спірних відносин приписів КЗпП слід зазначити, що згідно з частинами 2 та 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до змін, внесених до КЗпП статтю 40 доповнено частиною п`ятою (зміни вже набрали чинності на момент виникнення спірних правовідносин), особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеної в постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 333/298/16-ц (провадження №14-98цс18) проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Спір, що розглядається, стосується припинення державної служби (ст. 87 Закону), оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України «Про державну службу».

Як свідчать письмові докази, наказом Головного територіального управління юстиції №1785/к від 23.12.2019 «Про звільнення працівників» звільнено 35 працівників Головного територіального управління юстиції. Зазначений наказ стосувався як найманих працівників, так і державних службовців.

У констатуючій частині (преамбулі) наказу зазначено підстави звільнення працівників у розпорядчій частині наказу - перелік звільнених працівників.

Підставами звільнення вказано п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. До державних службовців застосовуються положення Закону України «Про державну службу», до інших працівників - Кодексу законів про працю України, відповідно.

Так, у п.23 вищезгаданого наказу, зазначено, що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку ліквідацією та з припиненням державної служби.

Отже, у спірних правовідносинах наявні такі юридичні факти:

- позивач перебував на посаді державної служби;

- позивача звільнено у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Дані факти позивачем не спростовані та не оскаржувалися.

Наявність в наказі про звільнення ОСОБА_1 посилання на пункт 1 ст. 40 КЗпП, як на підставу звільнення позивача, не свідчить про те, що у вирішенні питання виплати вихідної допомоги слід керуватися відповідними статтями КЗпП, оскільки не скасовує наявного у позивача статусу державного службовця, та не змінює підставу звільнення.

Згідно частини 4 статті 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Частиною 2 статті 5 Закону України «Про державну службу» встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Отже, особливості звільнення державних службовців встановлені Законом України «Про державну службу», про що зазначено як в цьому законі, так і в КЗпП.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Питання виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку із звільненням врегульовані Законом України «Про державну службу».

У спірних правовідносинах це частина 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», а тому суд першої інстанції безпідставно поширив на спірні правовідносини положення статей 44, 46, 49 КЗпП України.

Щодо посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини щодо «якості закону» та «законних сподівань» колегія суддів зауважує, що посилання на певне рішення Європейського суду з прав людини не може бути аргументом без з`ясування змісту цього рішення.

Так, у тому ж рішенні у справі про соціальний захист дітей війни «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п. 35), на яку посилається суд першої інстанції, Європейський суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

У спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо виплати вихідної допомоги державним службовцям, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників, а спір виник виключно на ґрунті тлумачення позивачем законодавства. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

Крім того у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції і дійшов висновку про відсутність втручання у право заявника на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Крім того, принцип обґрунтованого очікування не може заперечувати право держав змінювати своє законодавство.

Отже, у даному випадку відсутній факт втручання держави у право позивача на мирне володіння майном.

Із врахуванням вищевикладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про порушення права позивача на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 Кодексу законів про працю України.

Також, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, з огляду на відсутність порушення права позивача на виплату вихідної допомоги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст.315, п. 4 ч. 1 ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.

З огляду на вищезазначене та враховуючи положення ст. 317 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2020 по справі № 440/1613/20 скасувати в частині задоволення позову про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Прийняти в цій частині постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги при звільненні.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2020 по справі № 440/1613/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Г.Є. Бершов
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко