Справа № 380/2210/20
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2020 року

Київ

справа №380/2210/20

адміністративне провадження №К/9901/19952/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Гусака М.Б., Пасічник С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу №380/2210/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року (суддя Ланкевич А.З.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року (головуючий суддя - Кушнерик М.П., судді: Курилець А.Р., Мікула О.І.),-

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2020 року представник ОСОБА_1 (далі - позивач) - адвокат Бойко Т.О. (далі - представник) звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску №Ф-4817-55 від 7 листопада 2019 року.

У позові вказано, що оскаржена вимога була отримана позивачем 6 лютого 2020 року в межах виконавчого провадження № 61088631 від 31 січня 2020 року.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 19 березня 2020 року залишив позовну заяву без руху та надав десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, а саме долучення копії договору про надання правової допомоги №1/24-02/20 від 24 лютого 2020 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі № 380/2210/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу та призначено справу до розгляду без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами на 23 квітня 2020 року.

3 квітня 2020 року від ГУ ДПС надійшла заява про залишення позову без розгляду, яка вмотивована тим, що позивач звернулась до суду лише 17 березня 2020 року, тобто з пропуском десятиденного строку, встановленого Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ).

23 квітня 2020 року представник позивача Бойко Т.О. подав до суду першої інстанції заяву про поновлення пропущеного процесуального строку. Наголошено, що у період з 7 лютого 2020 року по 9 березня 2020 року стан здоров`я позивача погіршився та за рекомендаціями лікарів їй було визначено постільний режим, на підтвердження чого надано ксерокопії записів у медичній картці за 7 лютого 2020 року та 9 березня 2020 року. Враховуючи важке матеріальне становище, стан здоров`я ОСОБА_1 та вчинення відповідних виконавчих дій у межах виконавчого провадження, родичі позивача погасили спірну заборгованість. З огляду на скрутне фінансове становище ОСОБА_1 також не могла своєчасно звернутись за юридичною допомогою. Вказані обставини, на думку позивача, свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду, у зв`язку з чим такий строк мав би бути поновлений.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 23 квітня 2020 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року, у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду відмовив. Заяву відповідача задовольнив та залишив без розгляду позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску №Ф-4817-55 від 7 листопада 2019 року.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив встановлений чинним законодавством десятиденний строк звернення із позовом до суду при оскарженні вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску, а вказані у заяві підстави поновлення строку звернення до суду не підтверджують поважність пропуску такого строку, а тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування процесуальних наслідків, передбачених пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій про залишення її позову без розгляду та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначено про незгоду з судженнями судів щодо узгодженості вимоги з огляду на факт сплати вказаної у ній заборгованості. Скаржник зазначає, що такі дії були вчинені не нею особисто, а її родичами з огляду на психологічний тиск, що виник з огляду на дії виконавчої служби.

Позивач вважає, що судами було порушено положення статей 73, 74, 75, 76, 90 КАС України при оцінці наданих нею копій записів у медичній картці за 7 лютого 2020 року та 9 березня 2020 року. Суди не врахували, що вона не веде підприємницьку діяльність з 2014 року, про що зазначалось у позові, та є безробітною, тому листок непрацездатності їй не видавався. Відтак, записи у медичній картці є належними доказами, що підтверджують непрацездатність позивача у спірний період та доводять, що самостійно вона подати позов не мала можливості.

Суди не надали належної правової оцінки тому, що лише з 15 березня 2020 року (дати укладення договору про зміни до договору про надання правової допомоги) адвокат Бойко Т.О. отримав право підпису позовної заяви від імені ОСОБА_1 . Скаржник також вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій, що перебування у родинних відносинах з Бойком Т.О. є підставою для надання їй правової допомоги безоплатно.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін як законні та обґрунтовані. ГУ ДПС звертає увагу на те, що договір про надання правової допомоги №1/247-02/20 підписаний 24 лютого 2020 року у місті Києві, що спростовує позицію скаржника про незадовільний стан її здоров`я та прописаний лікарем постільний режим у цей час. У пункті 3.5 указаного договору сторони погодили, що адвокат має право складати заяви, скарги та подавати їх у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність у адвоката Бойка Т.О. права підпису позовної заяви в інтересах ОСОБА_1 ще з 24 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України (в редакції, чинній з 8 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ухвали Верховного Суду від 20 серпня 2020 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права при розгляді питання поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Дія Закону № 2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).

Згідно з абзацами 4, 5, 6 частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац 8 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI).

Відповідно до абзацу 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини третьої статті 123 КАС України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною першою статті 121 КАС України передбачена можливість поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, за заявою учасника справи, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Як убачається з матеріалів справи, позивач не заперечує того, що про існування оскарженої нею вимоги їй стало відомо 6 лютого 2020 року, але до суду позов було подано 17 березня 2020 року, тобто із пропуском встановленого законом десятиденного строку звернення до суду. Проте, за позицією ОСОБА_1 , строк вона пропустила з поважних причин, а тому є підстави для його поновлення.

Суди попередніх інстанцій, надавши оцінку наведеним у заяві про поновлення строку підставам такого пропуску, дійшли висновку про те, що вони не можуть вказувати про поважність підстав пропуску строку звернення до суду, з огляду на те, що:

- відповідач виконав обов`язок щодо надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) та відповідно до вимог Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449, спірна вимога вважається надісланою 9 січня 2020 року;

- з долучених до матеріалів справи ксерокопій записів у медичній картці за відповідними датами не можливо встановити, що такі записи стосуються саме ОСОБА_1 . Крім того, вказані записи не містять даних лікаря, зокрема прізвища, відтак, останні не є належним доказом на підтвердження обставин перебування позивача на лікуванні у період з 7 лютого 2020 року по 9 березня 2020 року;

- договір про надання правової допомоги було укладено 24 лютого 2020 року, тобто у період лікування. Посилання позивача на тяжке фінансове становище, яке ускладнило своєчасне звернення за правовою допомогою, та професійну завантаженість представника позивача - адвоката Бойка Т.О., на переконання судів, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду;

- 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 припинила діяльність в якості фізичної особи-підприємця, а 16 березня 2020 року ОСОБА_3 було фактично сплачено вказану у спірній вимозі суму боргу. Вказане, на переконання апеляційного суду, свідчить, що в інтересах позивача вживались заходи на виконання вимоги.

Здійснюючи касаційний перегляд оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що судами була надана належна оцінка долученим позивачем доказам, внаслідок чого суди дійшли обґрунтованого висновку, що зазначені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду є неповажними та не можуть свідчити про об`єктивну неможливість своєчасного звернення до суду із позовом.

Посилання скаржника на те, що вона з 2014 року не веде підприємницьку діяльність, є безробітною, а тому не могла отримати листок непрацездатності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пункт 2.18 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я від 13 листопада 2001 року №455 (далі - Інструкція №455), встановлює, що у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних, враховуючи період їх професійної підготовки та перепідготовки, видається довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу.

В силу вимог частини другої статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, допустимим та належним доказом стану здоров`я безробітної особи є довідка довільної форми, яка містить усі передбачені Інструкцією №455 реквізити. Проте, позивач такі докази не надала ні судам попередніх інстанцій, ні до касаційного суду. Натомість, долучені до матеріалів справи докази не відповідають вимогам допустимості (відсутні встановлені законом реквізити) та належності (відсутні відомості щодо стану здоров`я позивача за період з 7 лютого 2020 року по 9 березня 2020 року та умов лікування у разі наявності хвороби).

Відповідно до пунктів 12.4, 12.8 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року №41, ордер містить наступні реквізити, зокрема: назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом, із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; обмеження повноважень, якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги.

Водночас, долучений до адміністративного позову ордер на надання правової допомоги серії АІ №1027896 не містив ні обмежень повноважень адвоката Бойка Т.О. , ні відомостей про конкретний вид адвокатської діяльності, що мав ним здійснюватись. Відсутні обмеження повноважень адвоката і в договорі про надання правової допомоги від 24 лютого 2020 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування судами тієї обставини, що лише з укладенням 15 березня 2020 року договору про зміни до договору про надання правової допомоги від 24 лютого 2020 року адвокат Бойко Т.О. набув права підписання позову від імені ОСОБА_1 . При цьому слід зазначити, що обмеження, за позицією позивача, при укладенні договору про надання правової допомоги від 24 лютого 2020 року повноважень адвоката на підписання від її імені заяв (скарг) не може бути розцінене судом як намір позивача своєчасно реалізувати своє право на судовий захист. Разом з тим, укладення 24 лютого 2020 року договору про надання правової допомоги свідчить про можливість вжиття позивачем у період до 17 березня 2020 року активних дій, проте, які з причин суб`єктивного характеру не були спрямовані на вчасне звернення до суду з позовом.

Суди попередніх інстанцій правильно відхилили доводи позивача про тяжке фінансове становище останньої, що унеможливило вчасне звернення за правовою допомогою, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин надано не було.

Факт сплати позивачем заборгованості, визначеної у спірній вимозі, та припинення діяльності як фізичної особи-підприємця у період з 7 лютого 2020 року по 17 березня 2020 року поряд із наведеними вище обставинами укладення договору про надання правової допомоги та подальшого внесення змін до нього не можуть свідчити про наявність у спірний період обставин, які об`єктивно унеможливлювали своєчасне звернення до суду. Наведені позивачем аргументи носять суб`єктивний характер, які залежали від волевиявлення самого позивача, оскільки зазначені ним обставини не заважали йому вчиняти різні юридично значимі дії у згаданий період.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про неповажний характер підстав, які вказані позивачем на підтвердження неможливості вчасного звернення до суду з позовом в межах встановленого Законом № 2464 строку. Такі висновки ґрунтуються на належній оцінці сукупності наданих позивачем доказів з врахуванням принципів їх належності та допустимості, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. Прийнятних доводів про наявність порушень норм процесуального права з боку судів попередніх інстанцій при їх дослідженні або оцінці, які б давали підстави для зміни або скасування судових рішень, під час касаційного перегляду не встановлено.

Суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (п.п. 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява №23436/03).

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, заявник зобов`язаний демонструвати свою готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи та утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у її розгляді, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури судового розгляду.

Аргументи касаційної скарги про неправильність зроблених судами попередніх інстанцій висновків є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що не узгоджується з приписами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б давали підстави для поновлення строку звернення до суду, а також свідчили б про порушення судами норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому підстави для їх скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі №380/2210/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон М.Б. Гусак С.С. Пасічник