Справа № 826/6371/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Д О Д А Т К О В Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2020 року м. Київ № 826/6371/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_2 (позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (відповідач, ГУ ПФУ в Київській області), третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 (третя особа), у якому просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у відмові поновлення та перерахунку раніше призначеної позивачу пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити виплати з 07.10.2009 раніше призначеної позивачу пенсії та здійснити її перерахунок.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає про те, що в серпні 1995 року він переїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, у зв`язку з чим виплату пенсії йому було припинено. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 року від 07.10.2009, яким визнано неконституційними положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, зазначив, що його представник звернувся із заявою до пенсійного органу про поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Проте, листом йому було відмовлено через відсутність угоди між Україною та Сполученими штатами Америки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення, яка б регулювала питання пенсійного забезпечення громадян, які працюють та проживають в США. При цьому, позивач вважає дії відповідача про відмову у поновленні виплати раніше призначеної йому пенсії протиправними і такими, що порушують гарантовані Конституцією України соціальні права на пенсійне забезпечення.
У відзиві на адміністративний позов Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області посилалося на те, що відповідно до законодавства, чинного на дату виїзду позивача за кордон на постійне місце проживання, виплата пенсії підлягала припиненню. Крім того, відповідач зазначив, що рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 на позивача не поширюється з огляду на те, що виплату пенсії йому було припинено на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», норми якого неконституційними не визнавалися.
Також, у відзиві міститься посилання на те, що позивачем пропущено строк на звернення з даним позовом до суду, внаслідок чого відповідач просить залишити вимоги адміністративного позову за період з 07.10.2009 по 19.10.2017 без розгляду. В іншій частині позову пенсійний орган просив відмовити.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду в частині позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити виплати з 07.10.2009 по 19.10.2017 раніше призначеної позивачу пенсії та здійснити її перерахунок.
Рішенням суду від 13.09.2019 позовні вимоги задоволено повністю: визнані протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови в поновленні та перерахунку раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зобов`язано поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 19.10.2017 на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі.

Між тим, користуючись правом на оскарження судового рішення, позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з вимогою скасувати ухвалу від 13.09.2019 про закриття провадження у справі в частині.

Отримавши відмову (постанова ШААС від 07.11.2019), позивач звернувся до суду касаційної інстанції, постановою якого від 02.07.2020 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 скасовано, справу направлено на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 22.07.2020 справу в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 19.10.2017 прийнято для продовження розгляду, запропоновано відповідачу подати суду відзив на позовну заяву в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 19.10.2017.

Станом на дату ухвалення даного рішення, жодного документа від ГУ ПФУ в Київській області до суду не надходило, відтак, керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України спір в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 19.10.2017 розглядається за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. 3 ст. 252 КАС України).

Оскільки рішення від 13.09.2019 ухвалено в письмовому порядку, аналогічним чином вирішується спір, в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 19.10.2017.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів даної адміністративної справи, ОСОБА_2 є громадянином України, з 04.09.1991 йому призначена пенсія за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

09.08.1995 позивач виїхав на постійне місце проживання до США, у зв`язку з чим йому було припинено виплату пенсії на підставі ч. 2 ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

15.02.2018 ОСОБА_2 через свого представника за довіреністю подав до Київського обласного військового комісаріату заяву про поновлення виплати пенсії за вислугу років. До заяви були додані наступні документи: копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон; копія посвідчення особи, постраждалої від наслідків аварії на ЧАЕС, копія пенсійного посвідчення та копія довіреності з апостилем.

Також, 16.02.2018 позивач через свого представника за довіреністю подав аналогічний пакет документів до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

У листі-відповіді від 13.03.2018 за наслідками розгляду заяви позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив ОСОБА_2 про те, що надати документи для призначення пенсії не має можливості.

Листом від 01.03.2018 ГУ ПФУ в Київській області повідомило позивача про відсутність підстав для поновлення виплати йому пенсії з огляду на те, що відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а міжнародний договір між Україною та Сполученими Штатами Америки не укладався.

Вважаючи відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Спірні правовідносини регулюються Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» в редакції станом на серпень 1995 року (дата припинення виплати позивачу пенсії) пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Так, згідно з ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції станом на серпень 1995 року, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведених положень законодавства позивачу, починаючи з серпня 1995 року, виплата пенсії була припинена з виплатою за 6 місяців наперед.

09.07.2003 прийнятий Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 (далі по тексту - рішення №25-рп-2009) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з 07.11.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Крім того, як зазначив Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006.

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в США, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у нього виникло право на відновлення виплати пенсії за віком. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

З 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009 не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії презумпції знання закону , тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.

Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

За висновком суду, така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі Рисовський проти України. Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі (правильному розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07.10.2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.

За даних обставин, пенсія позивачу протиправно не виплачувалась з 07.10.2009. Розглядаючи можливість виплати пенсії за минулий час суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналогічні за змістом положення містяться у статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Оскільки позивач не отримував пенсію з вини відповідача, йому має бути виплачена пенсія за весь час триваючого порушення з 07.10.2009 по 19.10.2017 із урахуванням втрати частини доходів.

Щодо розміру пенсії, слід наголосити, що відповідно до ч. ч. 14 ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.

Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону.

Перерахунок пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах цього Закону, здійснюється з урахуванням видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством для поліцейських.

Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

При цьому, в будь-якому випадку такі виплати не повинні бути меншими за мінімальний розмір пенсії, що, відповідно до ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

З огляду на наведене, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції у даній справі, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на недоведення відповідачем правомірності бездіяльності що полягає у невиплаті пенсії позивачу з 07.10.2009.

Окрім того, у рішенні від 13.09.2019 судом не вирішено питання щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Із матеріалів справи убачається, що за подання позовної заяви сплачено 1409,60 грн, по 704.80 грн за квитанціями № 0.0..1 та № 0.0..1 від 19.04.2018.

У той же час, позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру, за подання якої належною до сплати сумою судового збору, станом на дату звернення до суду було 704,80 гривень.

Таким чином, 704,80 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у той час як інші 704,80 грн сплаченого судового збору є надміру сплаченими та підлягають поверненню відповідно до чинних нормативно-правових актів.

Керуючись статтями 72 78, 90, 139 252, 255, 262, 266, 293, 295297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 19.10.2017 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови в поновленні та перерахунку раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії з 07.10.2009 по 19.10.2017.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі.

4. Стягнути витрати зі сплати судового збору на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в розмірі 704,80 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Ярославська 40, м. Київ, 04071, ).

Третя особа: Київський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко