Справа № 640/4920/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4920/20 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О.,

Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом Комунальної науково-дослідної установи «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, третя особа: Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач, Комунальна науково-дослідна установа «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста», звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13 грудня 2019 року №, № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновки акту перевірки є обґрунтованими, підстави для скасування спірних рішення відсутні, оскільки позивачем порушено п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, не виписано та не зареєстровано податкові накладні на загальну суму 4909500 грн., в тому числі ПДВ 818250 грн..

У тексті апеляційної скарги відповідач просить здійснювати розгляд справи за участі його представника.

Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

25 серпня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Комунальної науково-дослідної установи «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста», в якому позивач підтримує позицію суду першої інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Комунальна науково-дослідна установа «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста» (далі - КНДУ «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста») створена на підставі рішення Київської міської ради від 26 травня 2005 року №426/3002 «Про створення комунальної науково-дослідної установи «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста» та зареєстрований платником податку на додану вартість з 18 серпня 2005 року по теперішній час.

У відповідності до Положення про КНДУ «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 14 липня 2005 року №1263 (у редакції від 27 листопада 2017 року №1194) (далі по тексту - Положення), метою діяльності Інституту є провадження наукової, науково-технічної діяльності, науково-організаційної, видавничої та іншої діяльності, здійснення підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів для потреб територіальної громади міста Києва.

Пунктом 4.1 Положення визначено, що предметом діяльності Інституту є сукупність видів діяльності Інституту, спрямованої на досягнення мети його діяльності.

У відповідності до пункту 5.2 Положення фінансування Інституту здійснюється за рахунок джерел надходжень, не заборонених законодавством, зокрема: доходів, одержаних від реалізації наукової продукції, робіт, послуг та інших видів господарської діяльності; коштів бюджету; кредитів банків та інших кредиторів; майна і коштів, що надійшли згідно з програмами міжнародного співробітництва; залучених коштів інших джерел фінансування, не заборонених законодавством.

Для здійснення господарської діяльності КНДУ «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста» отримує кошти із місцевого бюджету відповідно до Плану використання бюджетних коштів окремо на кожний рік, погодженого з директором Департаменту економіки та інвестицій ВО КМР (КМДА) та зареєстрованого в управлінні Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва.

Зазначені грошові кошти надавались позивачу за кодом бюджетної класифікації 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)».

ГУ ДПС у м. Києві на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 15 жовтня 2019 року №1961, відповідно до підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, проведено документальну позапланову виїзну перевірку КНДУ «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за серпень 2019 року.

За результатами проведення камеральної перевірки контролюючим органом складено акт від 13 листопада 2019 року №254/26-15-05-04-01/33643377 (далі - Акт перевірки), за висновками якого відповідачем встановлено порушення КНДУ «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста»:

1) пункту 187.7 статті 187, пунктів 200.1, 200.4 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, а саме занижено суму податкових зобов`язань за серпень 2019 року у розмірі 818 250, 00 грн, відповідно завищено суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за серпень 2019 року у розмірі ПДВ 818 250, 00 грн та завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ за серпень 2019 року у розмірі 818 250, 00 грн;

2) пункту 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України та не зареєстровано податкові накладні на загальну суму 818 250, 00 грн.

Позивач, не погоджуючись з висновками Акта перевірки звернувся до ГУ ДПС у м. Києві з письмовими запереченнями.

ГУ ДПС у м. Києві листом від 10 грудня 2019 року №61849/10/26-15-05-04-01 заперечення КНДУ «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста» залишено без задоволення, а розділ 4 «Висновок» викладено у наступній редакції:

Документальною позаплановою виїзною перевіркою встановлено порушення:

1) пункту 198.5 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, а саме занижено суму податкових зобов`язань за серпень 2019 року у розмірі 818 250, 00 грн, відповідно завищено суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за серпень 2019 року у розмірі ПДВ 818 250, 00 грн та завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ за серпень 2019 року у розмірі 818 250, 00 грн;

2) пункту 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України та не зареєстровано податкові накладні на загальну суму 818 250, 00 грн.

На підставі висновків Акта перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення - рішення від 13 грудня 2019 року:

- №, яким згідно зі статтею 120-1 Податкового кодексу України застосовано штраф у розмірі 50 % у сумі 409 125, 00 грн, та на підставі пункту 120-1.3 статті 120 Податкового кодексу України застосовано штраф у розмірі 323, 50 грн;

- №, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 845, 00 грн;

- №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 817 405, 00 грн, та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 204 351, 25 грн.

Не погоджуючись з прийнятими відповідачем податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся до ДПС України зі скаргою.

За результатами розгляду скарги КНДУ «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста», ДПС України прийнято рішення від 17 лютого 2020 року №5992/6/99-00-08-05-01-06, яким податкові повідомлення - рішення від 13 грудня 2019 року №, № та № залишені без змін, а скарга - без задоволення.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що відносини, які виникають між розпорядником бюджетних коштів та одержувачем є бюджетними, а не цивільно-правовими та відповідно не можуть визначатися як операції з постачання товарів або послуг, тобто не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість. Таким чином, відповідач безпідставно дійшов висновку про наявність бази оподаткування ПДВ з операції з виплати відповідних субсидій/трансфертів за рахунок бюджету, оскільки законодавство прямо вказує на відсутність об`єкту оподаткування ПДВ в такому випадку.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 1.5 розд. 1 Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 12.03.2012 р. № 333, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.03.2012 р. за N 456/20769 (далі - Інструкція № 333), поточні видатки одержувачів бюджетних коштів здійснюються за кодом видатків бюджету 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)».

Пунктом 1.6 1 Інструкції № 333 визначено, що:

субсидії - це усі невідплатні поточні виплати підприємствам, які не передбачають компенсації у вигляді спеціально обумовлених виплат або товарів і послуг в обмін на проведені платежі, а також видатки, пов`язані з відшкодуванням збитків державних підприємств;

трансфертні платежі - невідплатні та безповоротні платежі, які не є придбанням товарів чи послуг, наданням кредиту або виплатою непогашеного боргу.

Підпунктом 2.4.1 Інструкції № 333 передбачено, що до коду 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям)» відносяться:

субсидії підприємствам (установам та організаціям), поточні видатки одержувачів бюджетних коштів;

дотації сільськогосподарським товаровиробникам;

субсидії на покриття збитків підприємств, фінансову підтримку підприємств на безповоротній основі, а також інші субсидії;

відшкодування відсотків за користування кредитами;

державна підтримка громадських організацій;

поточні трансферти підприємствам (установам, організаціям).

Як було вірно визначено судом першої інстанції, відповідно до наведених вище норм законодавства, що регулює бюджетні відносини, надання субсидій не пов`язане з компенсацією вартості товарів і послуг, в обмін на проведені платежі, тобто не є операцією з оплати товарів/послуг.

У разі придбанні товарів/послуг, відповідно до п 2.2 Інструкції №333, застосовується код бюджетної класифікації 2200 «Використання товарів і послуг», за якою здійснюється оплата поточних видатків, оплата послуг, придбання матеріалів і предметів, які не беруться на облік як основні засоби (код 2210 «Предмети, матеріали, обладнання та інвентар», код 2220 «Медикаменти та перев`язувальні матеріали», код 2230 «Продукти харчування», код 2240 «Оплата послуг (крім комунальних)», код 2250 «Видатки на відрядження», код 2260 «Видатки та заходи спеціального призначення», код 2270 «Оплата комунальних послуг та енергоносіїв», код 2280 «Дослідження і розробки, окремі заходи по реалізації державних (регіональних) програм»).

Відповідно до пп. 196.1.6 п. 196.1 ст. 196 Податкового Кодексу України, виплати у грошовій формі заробітної плати (інших прирівняних до неї виплат), а також пенсій, стипендій, субсидій, дотацій за рахунок бюджетів або Пенсійного фонду України чи інших фондів загальнообов`язкового соціального страхування (крім тих, що надаються у майновій формі) не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

За приписами пп. 196.1.6 п. 196.1 ст. 196 ПК України, будь-які субсидії, які надаються за кодом бюджетної класифікації 2600 не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Так, термін субсидія» взагалі не передбачає платності, у вигляді компенсації вартості товарів/послуг, що придбавалися у суб`єктів господарювання, у тому числі платників податку на додану вартість, та є фінансуванням поточних бюджетних видатків.

Облік поточного бюджетного фінансування в податковому обліку здійснюється у складі доходів платника податку в повному обсязі.

Крім того, судом першої інстанції було вірно вказано, що відносини, які виникають між позивачем і органом місцевого самоврядування в частині надання субсидій є бюджетними, а не цивільно-правовими, та взагалі не є об`єктом оподаткування ПДВ.

Згідно з п. 185.1 ст. 185 ПК України , об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого повару, а також постачання товарів за рішенням суду (пп. 14.1.191 п.14.1 ст. 14 ПК України)., тоді як постачанням послуг є будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Також відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, та в інших випадках, передбачених статтею 189 ПКУ.

Тобто, податковим законодавством в ст. 188 та 189 ПК України, визначені правові підстави здійснення операцій з постачання товарів/послуг, які мають певне договірне або інше цивільно-правове підґрунтя.

При цьому, згідно з частинами першою, другою статті 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначаються Бюджетним кодексом України.

Відповідно до п. 38 статті 1 Бюджетного кодексу України, одержувач бюджетних коштів це суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

За приписами пп. 3 п.2 статті 22 БК України, головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Так, позивач належить до сфери управління Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради, як головного розпорядника коштів, визначений співвиконавцем бюджетної програми «Інша економічна діяльність», затвердженої спільним наказом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради і Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради від 11.02.2019 № 19 «Про затвердження паспортів бюджетних програм на 2019 рік».

Позивач отримує бюджетні кошти за кодом економічної класифікації 2610, які надаються не з метою компенсації витрат на певні послуги чи товари, а з метою загального обсягу фінансування. Таким чином, бюджетні кошти отримані позивачем як відповідна субсидія за кодом 2610, а не як компенсація за постачання товарів чи послуг.

Як вже було зазначено вище, відносини, які виникають між розпорядником бюджетних коштів та одержувачем (позивачем) є бюджетними, а не цивільно-правовими та відповідно не можуть визначатися як операції з постачання товарів або послуг, тобто не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

З огляду на означене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що висновок відповідача про те, що бюджетні кошті надходять до платника податку в рахунок оплати вартості поставлених таким платником податку товарів/послуг, які для цілей оподаткування ПДВ є об`єктом оподаткування, то на дату зарахування коштів на банківський рахунок такий платник податку - одержувач зобов`язаний визначити податкові зобов`язання з ПДВ виходячи з вартості таких товарів/послуг, суперечить діючому податковому законодавству.

Відтак, з системного аналізу наведених норм та встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у даному випадку субсидії і трансфертні платежі, що видаються платнику податку-одержувачу коштів за кодом бюджетної класифікації 2610 «Субсидії та поточні трансферти підприємствам(установам, організаціям)» не передбачають компенсації вартості товарів/послуг, що постачаються таким платником податку, тому при їх отриманні об`єкта оподаткування не виникає.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, як було встановлено апеляційним судом, відповідач не надав належних та достатніх доказів, що висновки, на підставі яких контролюючим органом було прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідаючи чинному законодаству.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Комунальної науково-дослідної установи «Науково-дослідний інститут соціально-економічного розвитку міста» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, третя особа: Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21.09.2020

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна