Справа № 160/1153/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 160/1153/20

адміністративне провадження № К/9901/21877/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 березня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі №160/1153/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект» до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

І. Суть справи

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект» звернулося в суд з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича, у якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про стягнення з боржника основної винагороди ВП №60905482 від 18 грудня 2019 року.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 5 березня 2020 року, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року, задовольнив позов:

- визнав протиправною та скасував постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича №60905482 від 18 грудня 2019 року.

Суди встановили, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із прийняттям приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Щербаковим Ігорем Миколайовичем 18 грудня 2019 року постанови про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект» основної винагороди в сумі: 61 389,42 гривень.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов, виходили з того, що приватним виконавцем Ігорем Миколайовичем не враховано той факт, що позивачем було добровільно виконано рішення шляхом перерахування коштів на рахунок АТ «Укртрансгаз» 18 грудня 2019 року. Крім того, як встановлено судом, позивач надсилав на електронну адресу відповідача платіжне доручення №1260, яке підтверджує добровільне виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області. Відтак, за відсутності фактичного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект» в примусовому порядку суми заборгованості, відсутні правові підстави для стягнення з позивача основної винагороди в сумі: 61 389,42 гривень. Позивачу на час виконання рішення в добровільному порядку не було відомо про відкриття виконавчого провадження та не було отримано виконавчого документа, а також не здійснено примусових дій щодо стягнення коштів з боржника. Тобто, дії відповідача не мали примусового характеру і не було вжито заходів щодо стягнення з позивача коштів в рахунок АТ «Укртрансгаз».

Таким чином, враховуючи, що позивач 18 грудня 2019 року добровільно виконав рішення суду у справі №904/3491/19, перерахувавши до АТ «Укртрансгаз» кошти у загальному розмірі: 613 894,28 гривень (пеню у сумі 528 918,67 гривень, штраф у сумі:67 095,19 гривень, судові витрати у сумі: 17 880,42 гривень) згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 7 листопада 2019 року, постанова від 18 грудня 2019 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект» основної винагороди є протиправною та підлягає скасуванню.

У своїй касаційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Щербаков Ігор Миколайович просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 березня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі №160/1153/20 та відмовити у задоволенні позову.

Ознайомившись з доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

До того ж, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно частини третьої статті 333 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Стаття 287 КАС України врегульовує особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, визначає право учасників виконавчого провадження звернутися до адміністративного суду з позовом, якщо особа вважає, що рішенням державного виконавця порушено її права, свободи чи інтереси.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті у справі, предмет спору в якій підпадає під дію положень статті 287 КАС України. Одночасно, у касаційній скарзі скаржник посилається на те, що зазначена справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Скаржник мотивує свою касаційну скаргу тим, що судові рішення ухвалені у цій справі на підставі неповного та без всебічного з`ясування обставин. Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, скаржником не обґрунтовано.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас аналіз ухваленого у цій справі судового рішення і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Крім того, посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №703/1086/17, від 13 лютого 2019 року у справі №295/13991/16-а, від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19, від 4 серпня 2020 року у справі №200/13920/19-а є безпідставними, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин у справі №160/1153/20.

Суд звертає увагу скаржника на те, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 248, 287, 333 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 березня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі №160/1153/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект» до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду