Справа № 560/2821/20
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/2821/20
РІШЕННЯ

іменем України

21 вересня 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України в якому просить зобов`язати Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України вчинити дії щодо переведення ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Тернопільської областей для подальшого відбування покарання. Виплатити матеріальну та моральну шкоду в розмірі 1000000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем, за відсутності на те правових підстав, відмовлено позивачу у переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань Івано - Франківської, Тернопільської (Чортків, Дрогобич) областей та не наведено належного обґрунтування відповідної відмови.

Ухвалою суду від 09.06.2020 відкрито провадження в адміністративній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався у наданий судом строк та відзиву на позовну заяву не подав.

Дослідивши позовну заяву, а також наявні в матеріалах справи докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що позивач 25.06.2018 подано заяву в якій просив перевестия його із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарання Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей з метою забезпечення можливості побачень з родичами.

Супровідним листом від 27.06.2018 № К-21 Державною установою "Замкова виправна колонія (№58)" Центрально - західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України направлено до Адміністрації Державної кримінально - виконавчої служби України звернення засудженого ОСОБА_1 з приводу переведення.

Відповідно до пункту 2.7 протоколу від 07.08.2018 № 4 Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі - Комісія, Центральна комісія) за результатами розгляду звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про його переведення із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей вирішено відмовити ОСОБА_1 у переведенні враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Відповідно до супровідного листа від 08.08.2018 № 1/4-8747/Мл Адміністрацією Державної кримінально - виконавчої служби України направлено на адресу Замкової виправної колонії (№58) витяг з протоколу засідання Центральної комісії Адміністрації ДКВС України від 07.08.2018 № 4 та повідомлено про те, що Центральною комісією Адміністрації ДКВС України 07.08.2018 прийнято рішення про відмову у переведенні засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

У вказаному витязі було вказано наступне: "Центральною комісією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення розглянуто клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про переведення його із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей, та прийнято рішення від 07.08.2018 № 2.7/4-2018 про відмову в переведенні, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Позивач не погоджуючись з вказаним вище рішенням Центральної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення Державної кримінально-виконавчої служби України від 07.08.2018, щодо відмови у його переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.06.2019 у справі №640/2396/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної кримінально-виконавчої служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення від 07.08.2018 № 2.7/4-2018 Центральної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення Державної кримінально-виконавчої служби України щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 25.06.2018 про його переведення із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей. Зобов`язано Державну кримінально-виконавчу служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.06.2018 про його переведення із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей.

На виконання вказаного рішення суду від 27.06.2019 Центральною комісією Адміністрації ДКВС України 10.09.2019 повторно розглянуто заяву засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 від 25.06.2018 про його переведення та прийнято рішення відмовити у такому переведенні, враховуючи відсутність вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі, у Івано-Франківській установі виконання покарань (№12), Львівській установі виконання покарань (№19), Чортківській установі виконання покарань (№26) та Закарпатській установі виконання покарань (№9).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду за захисом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частин першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частинами першою та другою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з частиною шостою статті 57 Кримінально-виконавчого кодексу України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно пункту 17.1. Рекомендацій №R (2006) 2 Комітету Міністрів держав-учасниць "ЄВРОПЕЙСЬКІ ПЕНІТЕНЦІАРНІ ПРАВИЛА" прийнятих Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11.01.2006 по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Отже, переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

Суд, згідно довідки від 15.04.2020 №106 встановив, що позивач відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії №58.

Згідно пункту 2.7 протоколу від 07.08.2018 № 4 Центральної комісії за результатами розгляду заяви позивача від 25.06.2018 про його переведення із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей йому відмовлено у переведенні враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Відповідно до довідки по особовій справі позивача, яка надавалась разом з заявою від 25.06.2018 близькі родичі позивача, а саме батько, мати, донька, сестра, бабця проживають за адресою: у м. Єзупіль Тисменицького району Івано - Франківської області.

Як вбачається з характеристики, складеної Замковою колонією № 58 від 26.06.2018, довідки по особовій справі та копії паспорту позивача, позивач є уродженцем Івано - Франківської області.

Позивач, у поданій позовній заяві, зазначає, що його родичам важко відвідувати його через значну відстань до місця відбуття покарання, що перешкоджає їх сімейному зв`язку.

Отже, значна відстань від місця проживання позивача та його близьких до місця його відбування покарання є перешкодою у спілкуванні засудженого з рідними.

Вказані обставини встановлені у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва в адміністративній справі №640/2396/19 та не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя.

У заяві від 25.06.2018 позивач просив перевести його не до певної установи виконання покарань, а до будь-якої установи виконання покарань, максимально наближеної місця постійного проживання близьких родичів, а саме установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей.

У відмові. викладеній в листі від 16.12.2019 № 1/4-4715-19/К3114 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в адміністративній справі №640/2396/19, не наведено жодних законних підстав та не обґрунтовано відмову позивачу у переведені до іншої установи відбування покарань максимально наближеної до його місця проживання до засудження та до місця постійного проживання близьких родичів, зокрема, до установи виконання покарань Івано-Франківської, Тернопільської або Закарпатської областей.

В свою чергу, Європейський суд з прав людини в пункті 83 рішення у справі "Родзевілло проти України" від 14.01.2016 зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі "Оспіна Варгас проти Італії" (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року). Проте абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі "Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії"( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року). Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі "Мессіна проти Італії" (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2", заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі "Вінтман проти України" (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі "Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії" (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те що відповідачем належним чином повторно не розглянуто заяву позивача від 25.06.2018 та за результатами її розгляду не прийнято обґрунтованого рішення на виконання рішення суду, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії щодо повторного розгляду заяви ОСОБА_1 щодо переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей з урахуванням правової оцінки наданої для врахування під час виконання рішення суду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 у справі № 822/3011/17 (адміністративне провадження №К/9901/47570/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України вчинити дії щодо переведення ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Тернопільської областей для подальшого відбування покарання суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій №R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 р. термін "дискреційне повноваження" означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Таким чином, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Частиною 1 ст.2 КАС України вказано, серед іншого, що завданням адміністративного судочинства є вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вказана норма, у сукупності з наведеними положеннями ч.4 ст.245 КАС України та наявністю у відповідача права діяти на власний розсуд, покладає на суд обов`язок зобов`язати відповідача вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, при розгляді адміністративної справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом зобов`язання Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.06.2018 про переведення та прийняти відповідне рішення, з врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

У відповідності зі статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, водночас частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Стосовно вимоги позивача про виплату матеріальної та моральної шкоди в розмірі 1000000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, якою визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, приписами ч.ч 1, 2 статті 23 Цивільного кодексу України де передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини частина 1 статті 1167 Цивільного кодексу України).

Пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктами 4, 5 зазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Дану частину позовних вимог позивач мотивував тим, що неправомірними діями відповідача, йому нанесено моральні збитки.

З урахуванням обставин справи, наявних у справі письмових доказів факт заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено, позаяк позивачем не зазначено, в чому саме полягають моральні страждання, їх характер та тривалість, з яких міркувань останній виходив визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

А тому, в задоволенні вимоги про виплату моральної шкоди необхідно відмовити.

Враховуючи зазначене, оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні всі підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.06.2018 про його переведення та прийняти відповідне рішення, з врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України (вул. Іллєнка, 81,Київ 50,04050 , ідентифікаційний код - 41693471)

Головуючий суддя О.П. Шевчук