Справа № 280/4526/19
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2020 року Справа № 280/4526/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , 24 окремий штурмовий батальйон, про скасування наказів, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення,

ВСТАНОВИВ:
16 вересня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною діяльністю командування військової частини НОМЕР_1 і 24 окремого штурмового батальйону та скасувати накази командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2019 року № 231 та командира 24 окремого штурмового батальйону (по особовому складу) від 15.08.2019 року №157-РС і визнати їх незаконними в частині звільнення солдата ОСОБА_1 , водія 3 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

поновити солдата ОСОБА_1 на військовій службі на посаді водія З штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 ;

зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за вимушений прогул починаючи з 16 серпня 2019 року по день поновлення на військовій службі.

Ухвалою суду від 23.09.2019 вищевказану позовну заяву залишено без руху. У встановлений строк позивачем надано документи на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою суду від 15.10.2019 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 13.11.2019.

Ухвалою суду від 13.11.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, а підготовче засідання відкладено на 11.12.2019. Крім того, ухвалою суду від 13.11.2019 судом вжито заходів щодо витребування доказів.

Ухвалою суду від 11.12.2019 підготовче засідання відкладено на 22.01.2020.

22.01.2020 підготовче засідання відкладено на 04.03.2020.

Ухвалою суду від 04.03.2020 витребувано додаткові докази по справі, а підготовче засідання відкладено на 14.04.2020.

Ухвалою суду від 14.04.2020 підготовче засідання відкладено на 13.05.2020.

13.05.2020 судом вжито заходів щодо витребування доказів, а підготовче засідання відкладено на 09.06.2020.

09.06.2020 судом закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 21.07.2020.

Ухвалою суду від 21.07.2020 судове засідання відкладено на 09.09.2020.

Сторони в судове засідання призначене на 09.09.2020 не з`явилися, представник позивача просив розглядати справу в порядку письмового провадження, а також просив задовольнити позовні вимоги.

Частиною 9 статті 205 КАС України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , проте наказом командира позивача звільнено у запас за підпунктом «д» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність). Разом з тим, позивач вважає своє звільнення зі служби через службову невідповідність протиправним та необґрунтованим, оскільки на переконання позивача він підлягав звільненню зі служби за станом здоров`я, відповідно наявних медичних висновків. Також, на думку позивача, відповідач не мав правових підстав для його звільнення через службову невідповідність у період дії на території України особливого періоду. Крім того, позивач вказував, що спірні накази не містять в собі жодних обґрунтованих доводів та підстав щодо звільнення позивача зі служби через службову невідповідність. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ВЧ НОМЕР_1 проти задоволення позовних вимоги заперечив, про що зазначено у письмових запереченнях (а.с.205-207, т.1). В запереченнях відповідач зазначає, що позивач неналежним чином виконував покладені на нього обов`язки, виявляв посереднє ставлення до виконання обов`язків, у приватних розмовах з військовослужбовцями вказував на те, що прийшов на службу лише для того щоб отримати грошову компенсацію, у зв`язку з наявними хворобами. Також, відповідача вказував на те, що позивач був відсутній на службі без поважних причин та не повідомляв командування військової частини про причини свої відсутності на робочому місці. За таких обставин, зважаючи на відношення позивача до служби, відповідач вважає, що ним правомірно прийнято рішення про його звільнення. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступне.

З матеріалів адміністративною справи судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді водія штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти 24 окремого штурмового батальйону, спеціальне звання солдат.

Наказом командира 24 окремого штурмового батальйону від 15.08.2019 №157-РС наказано звільнити з військової служби у запас за підпунктом «д» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдата ОСОБА_1 , водія штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти.

Крім того, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2019 №231 у зв`язку із звільненням з військової служби наказано солдата ОСОБА_1 , водія 3 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира 24 окремого штурмового батальйону (по особовому складу) 15 серпня 2019 року №157-РС у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що справи та посаду здав.

З 15 серпня 2019 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Веселівського РВК Запорізької області.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття спірних наказів, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (далі Закон №2232-XII).

Частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно підпункту «д» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): через службову невідповідність.

Суд зазначає, що Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг (далі Дисциплінарний статут).

Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Згідно статті 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до приписів статті 49 Дисциплінарного статуту, на солдатів (матросів) (крім військовослужбовців строкової військової служби) можуть бути накладені такі стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

д) призначення поза чергою в наряд на роботу - до 5 нарядів;

є) позбавлення військового звання старший солдат (старший матрос);

ж) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

Згідно статті 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.08.2019 №228 «Про результати службового розслідування за фактом систематичного порушення військової дисципліни» під час службового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_1 володіє низькими морально-діловими якостями, постійно має неохайну форму одягу, періодично зловживає спиртними напоями, на зауваження старших за військовим званням не реагує.

Також, у зазначеному наказів зазначено таке: «… У зв`язку з тим, що солдат С.Бідник неодноразово допускав порушення військової дисципліни, що виявлялося у систематичному невиконанні поставлених завдань командира 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , враховуючи, що на солдата С.Бідника вже неодноразово накладалися дисциплінарні стягнення, проте необхідного дисциплінарного впливу вони не досягли…».

Отже, відповідно до висновків службового розслідування підставою для звільнення позивача через службову невідповідність стала поведінка позивача, а саме те, що на думку відповідача, позивач порушує дисципліну, не підтримує внутрішній порядок у підрозділі, не реагує на зауваження старших товаришів, має низьку морально-психологічну оцінку за займаною посадою, а також не бажає підвищувати свої методичні та фахові навички у військовій справі.

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Проте, суд зазначає, що матеріли справи (висновок службового розслідування, спірні накази) містять лише узагальнений опис характеристик позивача, як військовослужбовця та не містять жодних конкретних фактів, що свідчать про вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

При цьому, суд звертає увагу, що такий захід дисциплінарного стягнення, як звільнення зі служби, є виключним та найсуворішим видом дисциплінарного стягнення, що може застосовуватись до військовослужбовця.

Тобто, для застосування такого заходу дисциплінарного стягнення командуванням повинно бути встановлено факти допущення військовослужбовцем дисциплінарних проступків, які є несумісними з подальшим проходженням військової служби.

В даному випадку, відповідачем доказів вчинення позивачем таких дисциплінарних проступків до суду не надано.

Суд зазначає, що зібрані в матеріалах справи докази підтверджують те, що позивач посередньо відносився до служби та не завжди вчасно виконував поставлені завдання, проте, із наданих відповідачем доказів суд не знаходить підстав для застосування до позивача одразу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.

Також, суд зауважує, що матеріали адміністративної справи не містять доказів на підтвердження того, що до позивача раніше застосовувались дисциплінарні стягнення, а також доказів того, що на момент прийняття спірних наказів позивач мав непогашені дисциплінарні стягнення.

Суд зазначає, що основною метою застосування дисциплінарного стягнення є профілактична функція, а не каральна, яка забезпечує підтримання службової дисципліни на належному рівні.

В даному випадку, відповідачем не зазначено підстав за яких під час застосування дисциплінарного стягнення не можливо було обмежитись доганою, попередження про неповну службову відповідність, призначення поза чергою в наряд, тощо.

За таких обставин, оскільки відповідачем не надано доказів вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який є несумісним з подальшим продовженням військової служби, суд дійшов висновку про надмірність застосованого дисциплінарного стягнення.

Щодо посилань позивача та відповідача на те, що позивач має стійкі розлади здоров`я, що перешкоджають його проходженню військової служби, то суд зазначає, що зазначені обставини не є предметом розгляду адміністративної справи, а тому судом не досліджуються.

Предметом розгляду адміністративної справи є питання правомірності звільнення позивача з військової служби саме через службову невідповідність. У разі якщо відповідач вважає, що позивача протиправно призвано на військову службу, а також, що позивач обманним шляхом намагається заволодіти державними коштами, то відповідно відповідач не позбавлений права звернутися з відповідним повідомленням до військової прокуратури та/або інших правоохоронних органів.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріали адміністративної справи не містять обґрунтованих доводів щодо наявності підстав для звільнення позивача з військової служби через службову невідповідність, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування спірних наказів, а відповідно і для вирішення питання про поновлення позивача на попередній посаді.

Суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно пункту 231 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовець, стосовно якого прийнято рішення про дострокове розірвання контракту про проходження військової служби, має право оскаржити наказ про дострокове розірвання контракту і звільнення з військової служби у порядку, встановленому законодавством. Оскарження наказу не зупиняє його виконання. У разі незаконного звільнення з військової служби військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі поновлення на військовій службі орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення. Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і пільговому обчисленні) та до строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання. У такому разі контракт, строк дії якого закінчився під час вимушеного прогулу, продовжується на строк вимушеного прогулу і строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту. Новий контракт з таким військовослужбовцем укладається у порядку, визначеному цим Положенням.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді водія 3 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, належним способом захисту порушено права є поновлення позивача саме за судовим рішенням.

Визначаючи розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100)

Так, згідно з вимогами пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, в матеріалах справи містить Довідка про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) віл 26.02.2020 №143/ФС відповідно до якої розмір грошового забезпечення позивача у червні 2019 року становив 11401,26 грн. (30 днів), у липні 2019 року (31 день) 10013,82 грн.

Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 351,07 грн.

Період вимушеного прогулу позивача почався 16.08.2019 та закінчився із ухваленням даного рішення 21.09.2020, а тому розмір грошового забезпечення, який повинен бути виплачений позивачу за період вимушеного прогулу складає 141130,14 грн. (402 календарних дня вимушеного прогулу х 351,07 грн. середньоденну заробітну плату = 141130,14 грн.).

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді водія 3 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , а також стягнення грошового забезпечення у межах суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8500,00 грн. (а.с.1-13, т.2), суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України).

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що позивачем у зв`язку із розглядом даної адміністративної справи понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8500,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Крім того, зважаючи на предмет спору, незначну складність адміністративної справи (п.1 ч.6 ст.12 КАС України), суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 8500,00 грн. є не співмірними зі складністю адміністративної справи та часом витраченим на надання правничої допомоги, у зв`язку з чим підлягають зменшенню до 2000,00 грн.

За таких обставин, витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., стягується, відповідно до статті 139 КАС України, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 78, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), 24 окремий штурмовий батальйон (64300, Луганська область, с.Боровське, ), про скасування наказів, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира 24 Окремого штурмового батальйону (по особовому складу) від 15.08.2019 №157-РС в частині звільнення у запас за пунктом «д» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдата ОСОБА_1 , водія штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2019 №231 в частині, що стосується солдата ОСОБА_1 , водія 3 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія 3 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16.08.2019 по 21.09.2020 у розмірі 141130,14 грн. (сто сорок одна тисяча сто тридцять гривень 14 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді водія 3 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 та в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 10707,54 грн., підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Новікова