Справа № 120/3184/20-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 вересня 2020 р. Справа № 120/3184/20-а
Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що з огляду на не проведення відповідачем з ним повного розрахунку в день звільнення, він звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 20.11.2019 по 25.06.2020. Разом із тим, листом №350/118/1726/пс від 05.06.2020 відмовлено позивачу в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, позивач також вважає протиправними дії відповідача щодо утримання із виплаченого йому середнього заробітку за період з 22.06.2019 по 19.11.2019 податку на доходи фізичних осіб.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 14.07.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного позову, зокрема зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. А тому, у законодавстві, яке регулює проходження військової служби гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідного часу. Крім того, вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні був присуджений позивачу уже після його звільнення та не пов`язаний із виконанням ним обов`язків під час проходження служби.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на всіх видах забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №237 від 28.05.2019 (по особовому складу) підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 №114 від 18.06.2019 позивача з 21.06.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату Вінницької області.

В подальшому, вважаючи, що з ним не проведено повний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.

Встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2020 по справі №120/3033/19-а, окрім іншого, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 07 жовтня 2018 року включно, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 червня по 19 листопада 2019 року включно.

На виконання зазначеного рішення, 29.04.2020 відповідачем здійснено виплату індексації грошового забезпечення в сумі 3293,16 грн. Доплата другої частини суми індексації в розмірі 1159,00 грн. відбулась 25.06.2020.

Крім того, на виконання рішення суду по справі №120/3033/19-а, відповідачем також нарахований та виплачений позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 22.06.2019 по 19.11.2019 в сумі 80779,37 грн. Всього нараховано середній заробіток в сумі 100347,05 грн., утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір в загальній сумі 19567,68 грн.

Разом із тим, такі дії відповідача щодо утримання із сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні податку на доходи фізичних осіб, на думку позивача, є протиправними.

Окрім того, вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним було проведено лише 25.06.2020, позивач звернувся до відповідача із заявою від 04.05.2020, в якій, окрім іншого, просив виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом із тим, листом №350/118/1726/пс від 05.06.2020 відповідач відмовив в нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Незгода позивача із такими діями відповідача зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу.

Цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Пунктом 2 зазначеного Порядку встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб"(п. 3 Порядку).

Зі змісту пунктів 4, 5 вказаного вище Порядку вбачається, що виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Вказані положення кореспондуються з пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

В силу частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, військовослужбовці мають право на виплату компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення при звільненні з військової служби. Розрахунок з військовослужбовцями на день їх виключення зі списків особового складу повинен бути здійснений у повному обсязі.

В даному ж випадку, як слідує із матеріалів справи, вважаючи, що з ним не проведено повний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2020 по справі №120/3033/19-а, окрім іншого, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 07 жовтня 2018 року включно, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 червня по 19 листопада 2019 року включно.

При цьому, здійснюючи на виконання рішення суду по справі №120/3033/19-а, виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 22.06.2019 по 19.11.2019 відповідачем, як роботодавцем (податковим агентом), із нарахованої суми утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір в загальній сумі 19567,68 грн.

В той же час, позивач, обґрунтовуючи протиправність таких дій відповідача, зазначає, що він має право на повну компенсації втрати доходів як військовослужбовець, адже при проходженні військової служби сума податків підлягала компенсації. Також зазначив, що відповідач сам своєю відповіддю підтверджує протиправність таких дій, адже зазначає, що при виплаті компенсації за не використані дні додаткової відпустки податки відповідачем не утримувались, хоча відповідні кошти також були виплачені уже після звільнення позивача зі служби.

Надаючи оцінку даним твердженням позивача, суд зазначає наступне.

Так, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Із наведеного слідує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є складовою грошового забезпечення, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією за не використанні дні додаткової відпустки чи/або за не отримане речове майно), тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати/грошового забезпечення.

Що ж до посилань позивача на виплату відповідачем компенсації за не використані дні додаткової відпустки, то суд зазначає, що право на зазначену компенсаційну виплату позивач набув ще до свого звільнення з військової служби, однак, станом на день його виключення із списків особового складу відповідач відповідної виплати не здійснив. Саме тому, виплата такої компенсації на виконання судового рішення була здійснена відповідачем у повному обсязі із компенсацією податків і зборів, адже право на таку компенсацію відповідач набув ще до свого звільнення.

В той же час, виплачений відповідачем середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2019 по 19.11.2019, є спеціальним видом його відповідальності, як роботодавця, який своєчасно не здійснив виплату індексації грошового забезпечення, а тому і підстави для компенсації звільненим військовослужбовцям сум податків та зборів, утриманих роботодавцем при виплаті відповідних сум середнього заробітку, на переконання суду, відсутні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем цілком обґрунтовано утримано суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору під час виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2019 по 19.11.2019, а тому заявлені позивачем вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Що ж до заявлених позивачем вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2019 по 25.06.2020, то суд зазначає наступне.

Так, як слідує із змісту позовної заяви, обґрунтовуючи заявлені вимоги у цій частині, позивач зазначає, що індексація належних йому доходів в повному обсязі була виплачена йому лише 25.06.2020.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку з 20.11.2019 по 25.06.2020.

Разом із тим, дані твердження позивача суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Як уже зазначалось судом вище, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2020 по справі №120/3033/19-а, окрім іншого, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 07 жовтня 2018 року включно, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 червня 2019 року по 19 листопада 2019 року включно.

При цьому, не дивлячись на те, що в адміністративному позові, який був предметом розгляду в межах справи №120/3033/19-а, позивач просив суд зобов`язати нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 червня 2019 року по день фактичної виплати індексації, суд дійшов висновку про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку лише за період з 22 червня по 19 листопада 2019 року (дату ухвалення судового рішення).

До таких висновків суд дійшов з огляду на постанову Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", пунктом 20 якої роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю стягує на корись працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Такі ж висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 16 січня 2019 року у справі №802/1052/17-а.

Також аналогічних висновків дійшов і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 01 жовтня 2019 року (справа №120/1450/19-а).

Відповідне рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2019 по справі №120/3033/19-а набрало законної сили згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020.

Таким чином, питання виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема несвоєчасну невиплату індексації грошового забезпечення, уже вирішено Вінницьким окружним адміністративним судом в рішенні від 19.11.2019 по справі №120/3033/19-а.

При цьому, мотиви заявлених вимог у цій частині фактично зводяться до незгоди позивача із строками виконання рішення по справі №120/3033/19-а, в частині виплати індексації грошового забезпечення, однак, відповідальність, визначена положеннями ст. 117 Кодексу законів про працю України, на переконання суду не може розповсюджуватись на строки виконання судового рішення, яким, до того ж, чітко визначено період за який здійснюється виплата середнього заробітку за порушення термінів виплати позивачу індексації грошового забезпечення.

Суд також критично оцінює посилання позивача на оскарження відповідачем рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.11.2019 по справі №120/3033/19-а, як на спосіб затягування відповідачем його виконання, адже положеннями ч. 2 ст. 255 КАС України визначено, що у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. В той же час, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття (ч. 1 ст. 325 КАС України).

В даному ж випадку, рішення від19.11.2019 по справі №120/3033/19-а набрало законної сили відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020, а тому подання відповідачем касаційної скарги, на думку суду, жодним чином не могло бути перешкодою для виконання рішення суду першої інстанції.

Крім того, варто також звернути увага на те, що положеннями ч. 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з огляду на викладені вище обставини, а також беручи до уваги факт того, що питання, які стосуються періоду (терміну) виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема несвоєчасну невиплату індексації грошового забезпечення, уже вирішенні Вінницьким окружним адміністративним судом в рішенні від 19.11.2019 по справі №120/3033/19-а, в якому чітко визначено період за який відповідачу необхідно виплатити такий середній заробіток (за невиплату індексації), суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги у цій частині також не підлягають задоволенню.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачами, суд дійшов висновку, що з наведених у позовних заявах мотивів і підстав, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 );
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).
Повний текст рішення складено 21.09.2020.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна