Справа № 280/3586/20
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2020 року Справа № 280/3586/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
29.05.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги, як учаснику бойових дій, за кожний повний календарний рік служби при звільненні у розмірі 50% грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.01.2020; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як учаснику бойових дій, за кожний повний календарний рік служби при звільненні у розмірі 50% грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 31.01.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при звільненні з ВЧ НОМЕР_1 його вислуга років становила 25 років та він набув права на виплату одноразової гронової допомоги при звільненні, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 за 25 (двадцять п`ять) календарних років у розмірі 50% грошового забезпечення. Проте позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу лише за три роки служби в даній військовій частині та не доплачено ще за 22 роки. В зв`язку з тим, що до теперішнього часу ВЧ НОМЕР_1 з ОСОБА_1 у повному обсязі не розрахувалась, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 02.06.2020 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

22.06.2020 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову, до якої доданий уточнений позов, позовні вимоги лишились незмінними.

В уточненому позові позивачем заявлене клопотання про витребування у відповідача документів про одержання при звільненні вихідної допомоги за 3 роки та не виплати за 22 роки.

Ухвалою від 23.06.2020 у справі відкрите спрощене позовне провадження. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву. Витребувано у відповідача розрахунок суми одноразової грошової допомоги при звільненні, яка виплачена позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393.

Відповідач позов не визнав, надав 24.07.2020 до суду відзив в якому зазначив, що на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28 січня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас. При цьому на момент звільнення з ВЧ НОМЕР_1 загальна вислуга років на військовій службі становила 25 календарних років із них у ВЧ НОМЕР_1 - 3 (три) календарні роки, решта 22 (двадцять два) календарних роки у правоохоронних органах. До призову на військову службу в Збройні Сили України, а саме в січні 2017 року позивач проходив службу у Дніпровському міжрайонному відділі Управління поліції охорони в Запорізькій області та відповідно 05.01.2017 був звільнений зі служби за власним бажанням. Вважає, що за 22 (двадцять два) календарних роки служби у правоохоронних органах ОСОБА_1 набув право на одноразову допомогу при звільненні та повинен був розрахований у Дніпровському міжрайонному відділі Управління поліції охорони в Запорізькій області. Про відсутність підстав для виплати позивачу одноразової грошової компенсації за 25 (двадцять п`ять) календарних роки у розмірі 50% грошового забезпечення, ВЧ НОМЕР_1 було роз`яснено ОСОБА_1 листом за вих. №777 від 28.02.2020. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та за зловживання процесуальними правами застосувати до позивача заходи, визначені п.2 ч.1 ст.149 КАС України.

Також до відзиву було додано копії витребуваних судом документів.

Проте до відзиву не було додано доказів його направлення (вручення), разом з усіма документами, позивачу.

Більш того, у відзиві відповідач зазначив, що можливості подання копії відзиву позивачу, до скасування заходів, які вживаються державою, згідно Закону України від 17 березня 2020 року №530-ІХ «Про внесення змін в деякі законодавчі акти України, направлені на попередження і розповсюдження коронавірусної хвороби (Covid-19)» у ВЧ НОМЕР_1 , яка на даний час залучена до виконання завдань за призначенням в зоні проведення Операції об`єднаних сил немає.

Відповідно до ч.3 ст.162 КАС України Копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

До відзиву додаються: документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (п.2 ч.4 ст.162 КАС України).

Згідно з ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Також приписами ст.175 КАС України визначено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати:

1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову;

2) позивачу, іншим відповідачам, третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

При розгляді справи по суті суд враховує вищезазначені норми.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, з огляду на наступне.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що 22.05.2017, ОСОБА_1 , призначений наказом командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 17 травня 2017 року №17-РС на посаду командира відділення вогневої підтримки 4 самохідно-артилерійської батареї 2 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи та прибув із військової частини НОМЕР_2 м. Житомир на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.05.2017 року №101, був зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ) та усі види забезпечення (копія витягу із даного наказу долучена до справи).

На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28 січня 2020 року №10-РС ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас, у відповідності до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04 квітня 2006 року №3597-ІV за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

При цьому на момент звільнення з ВЧ НОМЕР_1 загальна вислуга років на військовій службі становила 25 календарних років із них у ВЧ НОМЕР_1 3 (три) календарні роки, решта 22 (двадцять два) календарних роки у правоохоронних органах. До призову на військову службу в Збройні Сили України, а саме в січні 2017 року позивач проходив службу у Дніпровському міжрайонному відділі Управління поліції охорони в Запорізькій області та відповідно 05.01.2017 року (наказ №3о/с) був звільнений зі служби відповідно до пункту 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.

При цьому, у наказі командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2020 №23 щодо виключення ОСОБА_1 в абзаці 10 пункту 16 було вказано «виплатити одноразово грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 за 25 (двадцять п`ять) календарних роки у розмірі 50% грошового забезпечення».

Пунктом 13 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2020 №25 абзац 10 пункту 16 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23 від 31 січня 2020 року стосовно виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 старшини військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшини 1 самохідно-артилерійської батареї самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, викладено в такій редакції: «Виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 за 3 (три) календарних, роки у розмірі 50 % грошового забезпечення» (копії вищезазначених документів долучено до матеріалів справи).

31.01.2020, ОСОБА_1 , на підставі рапорту про здачу справ та посади за вх. №818/5, згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23 було виключено зі списків особового складу військової частини, знято зі всіх видів забезпечення, а також виплачено за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби (з 01.02.2017 по 31.01.2020) одноразову допомогу при звільненні в сумі 24095,07 грн. за 3 (три) календарні роки у розмірі 50% від грошового забезпечення.

У лютому 2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою (звернення вх.№1374 від 21.02.2020) нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу, як учаснику бойових дій, за кожний повний календарний рік служби, у розмірі 50% грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 31.01.2020.

Листом від 28.02.2020 за вих.№777 ВЧ НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що за період служби в зазначеній частині з 01.02.2017 року по 31.01.2020 він набув право на вихідну допомогу при звільненні за 3 (три) календарних роки у розмірі 50% від грошового забезпечення, що склало в сумі 24095,07 грн. Військова частина з позивачем розрахувалась повністю. Також позивачу роз`яснено, що він право на вихідну допомогу при звільненні за 22 календарні роки служби в Національній поліції України. За не отриману одноразову грошову допомогу при звільненні слід звернутися до Національної поліції України (копія листа відповіді від 28.02.2020 за вих.№777 долучено до справи).

Вважаючи протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців і членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах встановлює Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII).

Відповідно до пункту 1 статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно абзацу 1 ч. 2 ст. 15 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

В свою чергу, порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197).

Частиною сьомою Розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197) визначено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналогічні приписи містяться в ст.15 Закону №2011-XII.

Як встановлено з матеріалів справи, на момент звільнення з ВЧ НОМЕР_1 загальна вислуга років позивача на військовій службі становила 25 календарних років із них у ВЧ НОМЕР_1 - 3 (три) календарні роки, решта 22 (двадцять два) календарних роки у правоохоронних органах. До призову на військову службу в Збройні Сили України, а саме в січні 2017 року позивач проходив службу у Дніпровському міжрайонному відділі Управління поліції охорони в Запорізькій області та відповідно 05.01.2017 року (наказ №3о/с) був звільнений зі служби відповідно до пункту 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Отже, за 22 (двадцять два) календарних роки служби у правоохоронних органах ОСОБА_1 набув право на одноразову допомогу при звільненні та у відповідності до вимог ст. 15 Закону №2011-ХІІ (дія якого поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення) повинен був розрахований у Дніпровському міжрайонному відділі Управління поліції охорони в Запорізькій області.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладені обставини, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог відсутні підстави для повернення судового збору позивачу.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В.Кисіль