Справа № 1.380.2019.006584
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006584 пров. № А/857/6343/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Буфана Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.006584 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Кузан Р.І. у м. Львів Львівської області 11.03.2020 року о 15:41 годині згідно з протоколом судового засідання, повне рішення суду складене 23.03.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:

- визнати дії командира ВЧ НОМЕР_1 щодо неприйняття житлової справи ОСОБА_1 та незарахування його на житловий облік у ВЧ НОМЕР_1 з дня реєстрації на житловий облік (28.10.1999) як такі, що є порушенням вимог чинного законодавства;

- зобов`язати командування ВЧ НОМЕР_1 прийняти житлову справу ОСОБА_1 та занести до списків осіб, які потребують поліпшення житлових умов саме з дати зарахування позивача на житловий облік 28.10.1999;

- визнати терміни подання документів суворої звітності в житлову комісію ВЧ НОМЕР_1 не пропущеним, а пізніше пропущеним з вини посадових осіб ВЧ НОМЕР_1 через бездіяльність та неправомірну діяльність посадових осіб;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду командуванням ВЧ НОМЕР_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для вирішення спору, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що судом першої інстанції не встановлено коли і яким чином до відома позивача було доведено Наказ Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (надалі також Інструкція № 380). Звертає увагу, що до суду першої інстанції було подано клопотання про витребування таких доказів як накази командира ВЧ НОМЕР_1 про доведення до особового складу військової частини вимог Інструкції № 380, обов`язки посадових осіб які відповідальні за доведення до відома вимоги даного наказу, однак зазначені докази не було витребувано, або не взято до уваги їх значимість, натомість спрямовано акцент на тлумачення наказу та роз`яснення його пунктів, проте це не є вимогою у позовній заяві та не входить в обов`язок суду. Наголошує, що звернувся до суду не для того, щоб розглядати порушення порядку зарахування на облік, а для визнання бездіяльності командира частини та діяльності посадових осіб (командування частини) протиправними.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.006584 безпідставною, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апелянт у відповіді на відзив на апеляційну скаргу не погоджується з доводами відповідача та вважає їх такими, що вводять суд в оману.

В судовому засіданні апелянт наполягав на задоволенні апеляційної скарги, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з червня 1996 року по травень 2018 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

На підставі рапорту позивача від 28.10.1999 та долучених до нього документів, ОСОБА_1 з 28.10.1999 зараховано на квартирний облік у складі двох осіб, що підтверджується протоколом № 9 засідання житлової комісії ВЧ НОМЕР_3 . Відповідно до витягу з протоколу № 3 від 27.04.2012 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 , на підставі рапорту ОСОБА_1 та наданих документів внесено зміни в квартирну справу позивача у зв`язку з народженням дитини, зі складом сім`ї чотири особи. 17.04.2015 внесено зміни в квартирну справу позивача та зараховано його на першочергову чергу у зв`язку з отриманням статусу учасника бойових дій.

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 27.04.2018 № 177 позивача призначено на посаду офіцераінструктора відділення підготовки загальновійськових підрозділів відділу підготовки підрозділів навчального центру підготовки підрозділів ВОС 0210003.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.05.2018 № 122 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23.05.2018, а наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 24.05.2018 № 106 ОСОБА_1 зараховано з 24.05.2018 до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.

На підставі протоколу засідання житлової комісії № 1 від 16.01.2019 позивача, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 22.01.2019 № 216 знято з квартирного обліку військової частини НОМЕР_2 зі складом сім`ї чотири особи та виключено зі списку на першочергове отримання житла, як учасника бойових дій, у зв`язку з вибуттям до іншого місця служби.

26.10.2019 позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 з листом, в якому просив посприяти позивачу в реалізації закріплених в Конституції України житлових прав та зобов`язати голову житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 включити ОСОБА_1 до загального реєстру військовослужбовців на отримання житлової площі з листопада 1999 року.

05.11.2019 командиром ВЧ НОМЕР_1 надано відповідь позивачу про те, що питання взяття на облік військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов може бути розглянуте після надання позивачем всіх необхідних документів, передбачених Інструкцією № 380.

З 08.11.2019 позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

02.01.2020 на засіданні житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 вирішено довести до відома ОСОБА_1 перелік документів, які необхідно долучити до рапорту про зарахування на облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов. Такий перелік документів та строки їх подачі доведений позивачу наказом командира військової частини № 6 від 02.01.2020.

10.01.2020 позивач подав рапорт командиру ВЧ НОМЕР_1 про зарахування його та членів сім`ї у складі чотирьох осіб на облік для поліпшення житлових умов у ВЧ НОМЕР_1 . Такий рапорт зареєстрований в журналі реєстрації вхідних документів 14.01.2020 за № 150.

Листом № 650 від 13.02.2020 позивача повідомлено про необхідність подання всіх документів, перелік яких визначений Інструкції № 380.

Вважаючи, що відповідач протиправно відмовляє у зарахуванні позивача та членів його сім`ї на облік для поліпшення житлових умов з 28.10.1999, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача до 10.01.2020 не було підстав для розгляду та вирішення питання про зарахування позивача на облік для поліпшення житлових умов.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина перша статті 5 КАС України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у рішенні від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначаються Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також - Закон № 2011-XII), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 12 Закону № 2011-XII держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Оскільки позивач як особа офіцерського складу проходить військову службу, питання щодо забезпечення його жилим приміщенням пов`язане з проходженням позивачем публічної служби і є однією з державних гарантій, передбачених Законом № 2011-XII для військовослужбовців.

Згідно з пунктом 22 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 (надалі також - Порядок № 1081) облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Пунктом 23 Порядку № 1081 передбачено, що для зарахування на облік військовослужбовець подає рапорт на ім`я безпосереднього командира (начальника).

До рапорту додаються:

- довідка з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї;

- витяг з особової справи військовослужбовця про склад сім`ї;

- довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих органах місцевих рад);

- документи, що підтверджують право на першочергове та позачергове одержання житла, інші пільги.

Інші документи житлова комісія запитує у разі потреби через командира військової частини у відповідних державних органів, установ, організацій, громадян.

Відповідно до пункту 24 Порядку № 1081 військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини.

У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.

Військовослужбовці, зараховані на облік, заносяться до книги обліку осіб, що перебувають в черзі на одержання житла.

Згідно з пунктом 26 Порядку № 1081 військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

При розгляді даної справи, суд першої інстанції керувався також положеннями Інструкції № 380.

Відповідно до пункту 2 Розділу VI Інструкції № 380 військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР.

Облік ведеться в житлових комісіях військових частин (об`єднаних житлових комісіях), військових комісаріатах та КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району (пункт 3 Розділу VI Інструкції № 380).

Згідно з пунктом 4 вказаного розділу Інструкції № 380 для зарахування на облік військовослужбовець подає командиру військової частини рапорт, який реєструється у службі діловодства військової частини.

Відповідно до пунктів 5 та 6 Розділу VI Інструкції № 380 житлова комісія військової частини (об`єднаної житлової комісії) протягом п`яти робочих днів після реєстрації рапорту військовослужбовця проводить перевірку житлових умов військовослужбовця та членів його сім`ї. За результатами перевірки житлових умов військовослужбовця складається довідка про перевірку житлових умов (додаток 11).

Після проведення перевірки житлових умов військовослужбовця житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) на найближчому засіданні, але не пізніше ніж через місяць з дати реєстрації відповідного рапорту військовослужбовця, розглядає питання щодо зарахування військовослужбовця на облік.

За результатами розгляду житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про зарахування військовослужбовця та членів його сім`ї на облік або відмовляє у зарахуванні на облік із зазначенням обґрунтування такої відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

Згідно з пунктом 9 розділу VI Інструкції № 380 військовослужбовцям (крім військовослужбовців, які проходили службу у військових частинах, пункти постійної дислокації яких розташовані на територіях районів проведення антитерористичної операції, а також у військових частинах, які були сформовані під час особливого періоду без визначення пункту постійної дислокації), які перебували на обліку за попереднім місцем проходження військової служби в іншому гарнізоні (в іншій місцевості), але протягом шести місяців після прибуття до нового місця проходження військової служби не зареєстрували місце проживання і не подали рапорт про зарахування на облік, попередній час перебування на обліку не зберігається.

При цьому, застосовуючи Інструкцію № 380 (яка набрала чинності з дня її офіційного опублікування 16.10.2018) як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, суд першої інстанції, не врахував того, що на момент виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (23.05.2018) та зарахування його до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 (24.05.2018) чинною була Інструкція про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (надалі також Інструкція № 737).

Зокрема, відповідно до абзацу першого пункту 2.14 військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем проходження служби разом з членами їх сімей зі збереженням часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання жилого приміщення.

Абзацами 3-5 пункту 2.14 Інструкції № 737 визначено, що перший примірник облікової справи (додаток 7) разом з першим примірником Картки обліку (додаток 8) направляються командиром військової частини до нового місця служби військовослужбовця разом з особовою справою, а в разі звільнення військовослужбовця з військової служби та розформування військової частини - до військового комісаріату.

Другий примірник облікової справи (додаток 7) та другий примірник Картки обліку видаються військовослужбовцю під час отримання ним довідки (додаток 3) про перебування на квартирному обліку за попереднім (останнім) місцем проходження служби та зняття з обліку, виданої командиром військової частини та відповідного квартирно-експлуатаційного відділу (далі - КЕВ) чи квартирно-експлуатаційної частини (далі - КЕЧ) району, яка скріплюється печаткою КЕВ (КЕЧ) району, та довідки (додаток 4) про здачу жилого приміщення.

У разі переведення військовослужбовця, який перебуває на обліку, до нового місця проходження військової служби або звільнення його з військової служби командир військової частини зобов`язаний надати до КЕВ (КЕЧ) району витяг з наказу про переміщення або звільнення військовослужбовця протягом 10 днів з дня видачі цього наказу.

Таким чином, відповідно до приписів Інструкції № 737, саме на командування військової частини був покладений обов`язок забезпечення належного оформлення подальшого квартирного обліку військовослужбовця, який переміщується до нового місця служби з метою унеможливлення порушення житлових прав військовослужбовця.

При цьому будь-яких активних дій з боку самого військовослужбовця, переведеного до нового місця служби, - подання рапорту за новим місцем служби, реєстрація місця проживання за новим місцем служби на відміну від положень Інструкції № 380 Інструкція № 737 не передбачала.

Матеріалами справи підтверджено, що командуванням військової частини НОМЕР_2 , в з якої було переведено позивача до нового місця служби, всупереч вимог Інструкції 737, не було надіслано до нового місця служби ОСОБА_1 облікову справу позивача, що унеможливило його своєчасну постановку на житловий облік за новим місцем служби.

У свою чергу, ОСОБА_1 вживав заходів щодо постановлення його на житловий облік.

Перебуваючи у відпустці, ним було отримано у військовій частині НОМЕР_2 облікову справу та передано до житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 .

За твердженням позивача матеріали облікової справи були особисто ним передані секретарю житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 в квітні 2019 року. Доказів на спростування таких тверджень відповідачем суду не надано. З пояснень представника відповідача та оглянутої апеляційним судом облікової справи судом встановлено, що на даний час облікова справа позивача, яка велася у військовій частині НОМЕР_2 , в теперішній час знаходиться у ВЧ НОМЕР_1 та долучена до облікової справи.

Також, 26.10.2019 позивач звертався до командира ВЧ НОМЕР_1 з листом, в якому просив посприяти позивачу в реалізації закріплених в Конституції України житлових прав та зобов`язати голову житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 включити ОСОБА_1 до загального реєстру військовослужбовців на отримання житлової площі.

З урахуванням викладеного колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача до моменту звернення з відповідним рапортом не було підстав для розгляду та вирішення питання про зарахування позивача на облік для поліпшення житлових умов.

З огляду на зміст пункту 2.14 Інструкції № 737, висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача до моменту подання рапорту позивачем (10.01.2020) підстав для розгляду та вирішення питання про зарахування позивача на облік для поліпшення житлових умов та відсутність передумов для відновлення першочергово встановленого строку зарахування позивача на квартирний облік є необґрунтованим.

На думку суду апеляційної інстанції, у позивача, враховуючи чинність на момент його переведення до нового місця служби Інструкцію № 737, були правомірні очікування щодо вжиття командуванням військової частини (як за попереднім місцем служби, так і за новим місцем служби) заходів щодо постановки його на житловий облік зі збереженням часу перебування на обліку за попереднім місцем служби.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з покликанням на пункт 9 розділу VI Інструкції № 380, суду першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскільки не врахував, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

Так, згідно частини першої статті 58 Конституції, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 05.04.2001 №3-рп/2001 Конституційний Суд України вказав, що принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58 Конституції України) означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, зазначений принцип передбачає, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набрання ними чинності.

Зміни нормативно-правового регулювання житлового обліку військовослужбовців, які відбулися через майже п`ять місяців після переведення позивача до ВЧ НОМЕР_1 та погіршили в даному конкретному випадку правове становище позивача, не повинні використовуватися суб`єктом владних повноважень для виправдовування своєї попередньої неправомірної поведінки, тому що це є порушенням такого важливого принципу верховенства права як «належне врядування».

На необхідність його дотримання неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини (далі також ЄСПЛ, Суд).

Так, у Справі Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04, п.п. 70, 71) зазначено, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000?I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Цneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Цneryэldэz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік з 28 жовтня 1999 року на загальну чергу під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , 17 квітня 2015 року зарахований на першочергову чергу у зв`язку з отриманням статусу учасника бойових дій, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову шляхом визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 зарахувати позивача на квартирний облік саме з 28 жовтня 1999 року.

Інші позовні вимоги, з огляду на наведену вище мотивацію рішення, не є належним способом захисту порушеного права, оскільки фактично є елементом мотивувальної частини рішення, яка стосується встановлення фактичних обставин справи.

Встановлення судового контролю за належним виконанням рішення є передчасною вимогою, оскільки у апеляційного суду відсутні підстави для сумнівів в тому, що відповідачем будуть вжиті належні та своєчасні заходи щодо виконання судового рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Апеляційний суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Так, ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» зазначив, що «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню, та незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову частково.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року у справі № 380/1820/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття житлової справи ОСОБА_1 та незарахування його на житловий облік у військову частину НОМЕР_1 з дня реєстрації на житловий облік (28.10.1999 року) протиправними.

Зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 прийняти житлову справу ОСОБА_1 та занести до списків осіб, які потребують поліпшення житлових умов з дати зарахування позивача на житловий облік з 28 жовтня 1999 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 18.09.2020