Справа № 520/12018/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 р.Справа № 520/12018/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Куп`янської міської ради Харківської області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., м. Харків, повний текст складено 05.02.20 року по справі № 520/12018/19

за позовом ОСОБА_1

до Куп`янської міської ради Харківської області

про скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- скасувати розпорядження Куп`янського міського голови від 07.10.2019 №157/ос про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області у зв`язку з скороченням штату працівників;

- поновити позивача на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області;

- стягнути з відповідача, Куп`янської міської ради Харківської області, заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуване розпорядження про звільнення її з посади, у зв`язку зі скороченням, прийнято не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в зв`язку з чим підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано розпорядження Куп`янського міського голови від 07.10.2019 №157/ос про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, у зв`язку з скороченням штату працівників.

Поновлено позивача на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області з 07.10.2019.

Стягнуто з Куп`янської міської ради Харківської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24789,24 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим за умов неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що у визначений строк позивач була попереджена про скорочення, а також їй запропоновано інші вакантні посади, які відповідають її спеціальності та кваліфікації. Таким чином відповідачем було повністю дотримано норми законодавства, що регулюють порядок звільнення працівника, а тому звільнення позивача з посади є законним та обґрунтованим. Також вказує, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не встановив факту отримання позивачем у вказаний період допомоги по безробіттю. Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав.

Сторони по справі в розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Що стосується поданого представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з карантинними обмеженнями введеними постановою Кабінету міністрів України № 211 від 11.03.2020 р. Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, колегія суддів зазначає наступне.

Клопотання надійшло на електронну пошту Другого апеляційного адміністративного суду.

Згідно з частинами сьомою, восьмою, десятою статті 44 КАС України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення форм процесуальних документів відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 року № 851-IV (далі - Закон № 851) електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (ч.1 ст.6 Закону № 851).

За правилами ч.1 ст.7 Закону № 851 оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.2 ст.6 Закону № 851).

Таким чином, оскільки клопотання не містить електронного цифрового підпису, воно не є документом, в розумінні вищезазначених норм, у суду відсутні передбачені законом підстави для його розгляду.

Крім того , відповідно до п. 3 розділу VІ «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Колегія суддів зазначає, що в наданому до суду клопотанні представник відповідача не вказує обставин, з якими пов`язується неможливість брати участь у судовому засіданні, у зв`язку обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що з 30.08.2011 на підставі розпорядження Куп`янського міського голови Харківської області №90/ос ОСОБА_1 призначена на посаду державного адміністратора Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області.

Розпорядженням Куп`янського міського голови від 25.06.2013 №37/ос, з 01.07.2013 ОСОБА_1 переведена на посаду державного адміністратора відділу адміністративно дозвільних процедур виконавчого комітету Куп`янської міської ради.

Розпорядженням Куп`янського міського голови від 20.10.2015 №108/ос, з 01.11.2015 ОСОБА_1 переведена на посаду адміністратора відділу адміністративно дозвільних процедур виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області та в подальшому залишена на посаді адміністративна Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області.

А подальшому, розпорядженням Куп`янського міського голови від 07.10.2019 №157/ос ОСОБА_1 звільнено з 07 жовтня 2019 року із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янського міської ради Харківської області у зв`язку з скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КзпП України.

Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернулась до суду і даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушення встановленого законодавства, а тому оскаржуване розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню. Враховуючи незаконне звільнення, заявлені позивачем вимоги щодо поновлення на посаді та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування.

Так, згідно статті 1 вищевказаного Закону, служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, щ спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Правове регулювання статусу посадових осіб місцевого самоврядування визначено статтею 7 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до положень вказаної статті Закону, правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 4 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування визначено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.

Частиною 1 статті 20 Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Положеннями ст.36 КЗпП України передбачено загальні підстави припинення трудового договору, однією з яких є: з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

В той же час, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховним Судом України в пункті 19 постанови Пленуму від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Також, Верховний Суд України в постановах від 17.10.2011 року (справа №21-237а11), від 28.10.2014 року (справа №21-484а14), від 19.01.2016 року (справа №810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, аналізуючи зміст вищенаведеного, можна дійти висновку, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець повинен враховувати переважне право працівника на залишення на роботі.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 року по справі №826/25248/15 (адміністративне провадження №К/9901/7798/18), від 26.09.2019 року по справі №806/405/17 (адміністративне провадження №К/9901/22320/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з оскаржуваного розпорядження, відносини з проходження позивачем публічної служби в органах місцевого самоврядування були припинені з посиланням на п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме у зв`язку з скороченням штату працівників.

Перевіряючи правомірність звільнення позивача із займаної посади, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України Про адміністративні послуги, центр надання адміністративних послуг (ЦНАП) - це постійно діючий робочий орган або структурний підрозділ місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, що зазначений у частині другій цієї статті, в якому надаються адміністративні послуги через адміністратора шляхом його взаємодії з суб`єктами надання адміністративних послуг.

Таким чином законодавством визначено дві форми роботи ЦНАП у вигляді окремого структурного підрозділу або робочого органу.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Куп`янської міської ради Харківської області від 26.07.2019 р. № 1242-VII Про упорядкування структури Куп`янської міської ради та її виконавчих органів, затвердження загальної чисельності апарату міської ради та її виконавчих органів встановлено граничну чисельність працівників апарату Куп`янської міської ради та її виконавчих органів у кількості 208 штатних одиниць; одночасно вказаним рішенням затверджено структуру Куп`янської міської ради та її виконавчих органів.

Згідно вказаного рішення, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради, як структурний підрозділ, було ліквідовано. Крім того, було утворено та ліквідовано інші виконавчі органи ради, змінено організаційну структуру міської ради з метою її оптимізації та впорядкування, скорочено та введено нові посади.

Як вбачається з п.п. 10-12 рішення Куп`янської міської ради Харківської області № 1242-VІІ, вирішено:

- перейменувати загальний відділ апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області у відділ організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області;

- утворити Центр надання адміністративних послуг, як постійно діючий робочий орган, у складі відділу організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради;

- ввести додатково в структуру відділу організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області посади, зокрема, адміністратора 4 штатних одиниці.

Таким чином, вказаним рішенням було ліквідовано ЦНАП, як структурний підрозділ зі штатною чисельністю 6 одиниць (1- начальник центру-адміністратор, 5 адміністратор), та утворено ЦНАП, як робочий орган зі штатною чисельністю 4 одиниці (адміністратор).

З огляду на викладене, посади адміністратора (1 одиниця) та начальника центру - адміністратора (1 одиниця) підлягали скороченню.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Проте, на думку колегії суддів, відповідачем не було належним чином запропоновано працівнику наявні вакантні посади, що відповідали його освіті, кваліфікації, досвіду тощо, виходячи з наступного.

Так, позивача було попереджено про скорочення штату працівників від 26.07.2019, відповідно до розпорядження міського голови від 26.07.2019 "Про можливе вивільнення працівників" №110о/с.

Проте, при попередженні позивача про вивільнення її з посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, позивачу не запропоновано наявні вакантні посади адміністратора у відділі організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області (4 посади).

Разом з тим, ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням посади, яку вона обіймала - адміністратор Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради, з моменту її попередження про наступне вивільнення, яке вручено 29.07.2019, по день звільнення 07.10.2019 були запропоновані такі посади у виконавчому комітеті Куп`янської міської ради:

- головний спеціаліст відділу економічного розвитку та проектної діяльності виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області;

- головний спеціаліст відділу власності виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області;

- на конкурсній основі посада начальника відділу власності виконавчого комітету міської ради;

- головний спеціаліст відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області;

- головний спеціаліст Служби у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області;

- головний спеціаліст відділу економічного розвитку та проектної діяльності виконавчого комітету міської ради.

На запропоновані вище пропозиції щодо переведення на рівнозначні вакантні посади ОСОБА_1 письмово надавала відповіді, з яких вбачалась незгода з переведенням, з посиланням на те, що відповідачем не враховано положення ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. А саме те, що позивач має загальний стаж роботи 11 років 11 місяців, займана на час написання відповідей посада - адміністратор центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області відноситься до V категорії посад. Станом на 06.08.2019 позивачу присвоєний 9 ранг, а також те, що позивач має дві вищі освіти та те, що в 2015 році закінчила Харківський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України і отримала повну вищу освіту за спеціальністю Державне управління та здобула кваліфікацію магістра державного управління.

Також позивач повідомила відповідача, що 21.09.2016 пройшла підвищення кваліфікації на тематичному семінарі Запобігання корупції в органах влади в Харківському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України, 06.04.2017р. успішно пройшла тренінг Співпраця Центрів надання адміністративних послуг та Управлінь праці та соціального захисту населення задля покращення якості публічних послуг, 22.04.2017р. успішно закінчила курс Жінки та чоловіки: гендер для всіх, через платформу масових відкритих онлайн-курсів Prometheus, в 2018 році успішно пройшла тренінг Ефективна комунікація в рамках проекту Адміністративним послугам - нову якість!, що впроваджує Інститут соціальної політики регіону. Крім того, позивач повідомила відповідача про те, що в 2018р. пройшла курс Єдині вимоги (стандарт) до якості обслуговування відвідувачів ЦНАП, 09.11.2018 отримала підвищення кваліфікації у Харківському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при президентові України на тематичному семінарі "Актуальні питання надання адміністративних послуг для несення регіону місцевими органами влади".

З огляду на викладене, позивач просила працевлаштувати її на посаду без конкурсу відповідно до її високої кваліфікації, продуктивності праці, тривалого безперервного стажу роботи, а також враховуючи те, що вона є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, що є переважним правом, передбаченим положеннями ст. 42 КЗпП України, виходячи з рішення Куп`янської МР від 26.07.2019 №1242, яким визначено наявність таких посад у структуру виконавчого комітету Куп`янської МР, а саме:

- заступник начальника відділу організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради;

- начальник відділу економічного розвитку та проектної діяльності виконавчого комітету Куп`янської міської ради;

- начальник відділу власності виконавчого комітету Куп`янської міської ради;

- начальник архівного відділу апарату Куп`янської міської ради;

- начальник служби у справах дітей Куп`янської міської ради;

- адміністратор у відділі організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області (4 посади).

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначає, що у постанові від 08.11.2019 року по справі №820/1783/16 Верховний Суд дійшов висновку, що зі змісту ст. 42 КЗпП України випливає, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Таким чином, наявність переважного права працівника у залишенні на роботі на рівнозначній посаді встановлюється саме роботодавцем шляхом здійснення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не зазначені обґрунтування того, з яких підстав позивачу не було запропоновано посаду адміністратора у відділі організації документообігу та надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, яких після скорочення залишилося 4.

Будь-якої оцінки фактичним обставинам, які свідчать про наявність у позивача переважного права на залишення на роботі, на яких позивач наголошувала у своїх численних зверненнях, відповідачем надано не було.

При цьому, як вбачається з копії протоколу засідання комісії з розгляду питань щодо скорочення штатної чисельності працівників №2 від 06.08.2019, Комісією було запропоновано надати перевагу в залишенні на роботі на посаді адміністратора відділу організації документообігу та надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради іншим посадовим особам, які на момент скорочення штату займали також посади адміністраторів, враховуючи при визначенні переважного права такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Разом з тим, з протоколу засідання Комісії вбачається, що відповідачем надано перевагу в залишенні на роботі на посаді 2 осіб, які мали менший стаж роботи, а саме - близько 4 років та близько 10 років., у порівнянні з стажем роботи позивача - 12 років.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не враховано при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації переваги в залишенні на роботі, визначених п. 1, ч.2 п.2, ч.3 п.2 ст. 42 КЗпП України, щодо позивача, яка має відповідну кваліфікацію належного рівня, продуктивність праці, є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, а також має тривалий безперервний стаж роботи, порівняно деякими з іншими посадовими особами, яким було надано перевагу.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N4, від 26.10.1995 року N18, від 25.05.1998 року N15) роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявності встановлених законом підстав для звільнення позивача з посади.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності припинення перебування позивача на посаді, а оскаржуваний наказ прийнятий без врахування всіх обставин і підстав звільнення, з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо про скасування розпорядження Куп`янського міського голови від 07.10.2019 №157/ос про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, у зв`язку з скороченням штату працівників.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно абз.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Верховний Суд України у постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі №826/16311/16, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Згідно ч. 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню на користь позивача визначається відповідно до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Враховуючи надану відповідачем довідку про доходи позивача та кількість днів вимушеного прогулу (з 07.10.2019 до 24.01.2019), суд першої інстанції правомірно визначив розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі (84 робочих днів х 295,11 грн. середньоденна заробітної плата).

При цьому, оскільки обов`язок щодо відрахування платежів, податків та зборів покладено на роботодавця, судом обґрунтовано визначено суму без їх урахування.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного визначення судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із отриманням позивачем у вказаний період допомоги по безробіттю, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з відсутністю у чинному законодавстві будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Вказана правова позиція міститься у поставові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року по справі №826/808/16 та постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі №813/2067/16.

Посилання скаржника на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України від 20.12.2005 року № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

З приводу посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст.317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність оскаржуваного розпорядження про звільнення позивача із займаної посади, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції із зазначених підстав.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2020 року по справі № 520/12018/19 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 21.09.2020 року