Справа № 160/6210/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2020 року Справа № 160/6210/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА", в якій позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Позивачу встановлений десятиденний строк, з моменту отримання копії цієї ухвали, на усунення недоліків позовної заяви.
06.08.2020 року від ОСОБА_1 на адресу суду направлена заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду та заява про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" в якості третьої особи.
В зв`язку з перебуванням судді у відпустці, вищезазначені заяви отримані 07.09.2020р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даною позовною заявою та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 14 вересня 2020 року о 11:30. Витребувано у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни належним чином завірені копії:
- постанови про відкриття виконавчого провадження №59401401 від 24.06.2019 року.
- доказів направлення та вручення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження №59401401 від 24.06.2019 року.
- матеріалів виконавчого провадження №59401401.
В зв`язку з відсутністю станом на 11 год. 30 хв. вищеозначених доказів, судове засідання було відкладено до 16.09.2020 року на 11 год. 00 хв.
14 вересня 2020 року об 14 год. 33 хв. на адресу суду від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни на адресу суду надійшов відзив з витребуваними доказами, а також клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
В поданому відзиві відповідач просила відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що стягувач наділений правом вибору звернення з метою примусового виконання до державного або приватного виконавця, а також стягувачу належить право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції. Державний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника, виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах. Так, стягувачем було надано заяву про примусове виконання рішення із зазначенням місця знаходження майна боржника (грошових коштів) - карткового рахунку, відкритого у відділенні "Печерське" АТ "ОТП Банк", що розташований у місті Києві, у зв`язку з чим оскаржувана постанова приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки провадження відкрито за місцем знаходження майна боржника, у зв`язку із чим, підстави для задоволення позову відсутні. В підтвердження правомірності своїх дій відповідач також посилається на постанови Верховного Суду в т.ч. на постанову від 10.09.2018 року по справі №905/3542/15. Також відповідач зазначила, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підтверджена належними доказами.
16 вересня 2020 року від позивача на адресу суду надійшли заперечення проти задоволення клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, а також відповідь на відзив.
В судовому засіданні 16.09.2020 року оголошена перерва до 21.09.2020 року на 13:00.
В судове засідання 21 вересня 2020 року сторони не з`явилися про дату, час та місце проведення повідомлені належним чином.
Від позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
Третя особа не скористалась правом надання пояснень щодо позовної заяви.
Відповідно до ч. 4 ст. 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
Статтею 268 КАС України передбачено, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
За таких обставин та керуючись приписами ст. 268, 287 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в порядку письмового провадження та на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказах. На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.
На підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Росвен Інвест Україна" про примусове виконання виконавчого напису від 12.06.2019 року, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмилою Олегівною 24.06.2019 року відкрито виконавче провадження №59401401 у відношенні боржника ОСОБА_1 , про що винесено оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження від 24.06.2019 року.
У заяві про примусове виконання виконавчого напису стягувач просив звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, без застосування заходів примусового звернення стягнення на його майно та без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника; також, зазначив рахунок боржника для погашення заборгованості р/р НОМЕР_1 , відкритий у відділенні "Печерське" АТ "ОТП Банк", що знаходиться у місті Києві.
Крім того, згідно матеріалів ВП №59401401 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмилою Олегівною неодноразово приймалися постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 10.07.2019 року, від 24.09.2019 року, які були скасовані на підставі рішень судів в межах справ №160/7061/19, 160/9908/19.
Не погоджуючись із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.06.2019 року, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Поняття та особливості здійснення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII.
Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII, виконавчі написи нотаріусів віднесено до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закон №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону №1404-VIII, у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIIІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 № 1403-VIII, про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються зокрема виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону №1403-VIII, у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Частиною 1 статті 25 Закону №1403-VIII передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Згідно з частиною 2 статті 25 Закону №1403-VIII, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Отже, відповідно до вищезазначених норм права, приватний нотаріус виконавчого округу міста Києва, може приймати до свого провадження виконавчі документи лише у випадку проживання або перебування боржника - фізичної особи у м. Києві, або місцезнаходженням майна боржника в м. Києві.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження", копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Аналіз наведеної норми прямої дії свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі № 916/1605/15-г від 07.05.2018 року.
Так, в матеріалах виконавчого провадження міститься копія конверту, в якому, як зазначає приватний виконавець, ОСОБА_1 було направлено оскаржувану постанову.
Однак вказаний доказ направлення судом відхиляється, оскільки по-перше з штампу, який міститься в правому верхньому куті неможливо встановити дату, по-друге з наданої копії конверту неможливо встановити що саме було направлено на адресу позивача.
Так, в матеріалах виконавчого провадження містяться декілька процесуальних документів, прийнятих відповідачем в межах виконавчого провадження.
З наданої копії конверту та копії згрупованих відправлень неможливо встановити, що саме оскаржувана постанова було направлена на адресу позивача.
Щодо копії чека, то з його змісту також неможливо встановити, що саме та кому саме направлялося.
Згідно інформації з сайту Укрпошти дані про відправлення з вищевказаним номером на даний момент відсутні, оскільки не зареєстровані в системі.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, проте, відповідачем не заперечується та не надано до суду доказів направлення позивачу копії постанови про відкриття виконавчого провадження №59401401 від 24.06.2019 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення саме за адресою, зазначеною у виконавчому документі у відповідності до ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження", тобто, не доведено належне сповіщення позивача про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до статтями 179, 190 ЦК України встановлено, що майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до пункту 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону №1404-VIIІ.
Частиною 2 статті 24 Закону №1404-VIIІ передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Отже, вищенаведеними нормами чітко встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи та вчиняє виконавчі дії лише за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.
Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується відповідачем, що місцем проживання боржника, яким є ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 .
Вказані обставини були встановлені Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справах №160/7061/19, №160/9908/19 та підтверджені Третім апеляційним адміністративним судом, а тому не підлягають доказуванню, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України.
Згідно з пунктом 13 розділу ІІІ Інструкції, приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою.
Відповідно до частини 1 статті 48 Закону №1404-VIII, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
За частинами 1 та 2 статті 56 Закону №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Таким чином, Закон №1404-VIII вирізняє майно боржника: майно як таке, що підлягає державній реєстрації з метою встановлення його місцезнаходження та примусової реалізації, інше майно, а також кошти не залежно від того зберігаються вони на рахунках у банківській установі чи отриманні у вигляді заробітної плати, пенсії, стипендії і в інший спосіб або зберігаються у власності боржника. При цьому, якщо законодавець у Законі №1404-VIII вживає термін "майно", поширюючи його значення на "кошти", то термін "кошти" відображається в дужках чи пов`язується змістом у відповідному реченні. Натомість у частині 2 статті 24 Закону №1404-VIII термін "майно" вжито без вказівки про кошти. Отже, виконання рішення за місцезнаходженням майна, в розумінні вимог частини 2 статті 24 Закону №1404-VIII, не передбачає можливості виконання рішення за місцезнаходженням коштів.
На думку суду, положення частини 2 статті 24 Закону №1404-VIII, що стосуються виконання рішення за місцезнаходженням майна, розроблені для найбільш швидкого та ефективного доступу державного (приватного) виконавця до майна, з метою його опису та примусової реалізації, натомість арешт коштів на рахунках не вимагає особистої присутності державного (приватного) виконавця та може бути здійснений навіть за умови значної віддаленості установи банку. Окрім цього, таке застосування відповідачем частини 2 статті 24 Закону №1404-VIII, взагалі нівелює принцип територіальної підвідомчості примусового виконання рішень, оскільки переважна більшість центральних відділень банківських установ зареєстровані в місті Києві.
Вказані обставини були встановлені Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справах №160/7061/19, №160/9908/19 та підтверджені Третім апеляційним адміністративним судом, а тому не підлягають доказуванню, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України.
Крім того, наявність в матеріалах справи копії листа ТОВ "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" вих. №12/06/19/2-564 від 12.06.2019р. не є підтвердженням інформації про наявність коштів на відповідному рахунку. У довідці лише зазначається, що особа має рахунок № НОМЕР_1 , який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА". Тобто, документальне підтвердження того, що на такому рахунку обліковуються грошові кошти, належні боржнику, на час відкриття виконавчого провадження, в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, наявність самого рахунку в банку, за відсутності на ньому коштів чи цінностей не породжує цивільні права та обов`язки. Сам рахунок без наявності на ньому коштів не може бути власністю громадянина, оскільки призначений для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів.
Надаючи оцінку доводам відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на правовий висновок Верховного Суду, висловлений в постанові від 10.09.2018 по справі № 905/3542/15, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у вищезазначеній постанові, дійшов висновку, що безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об`єктом права власності внаслідок юридичної фікції, яка передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку. Відкинути цю юридичну фікцію, як того вимагає скаржник, у цій справі означало б, що безготівкові кошти є недосяжним для звернення на них стягнення, оскільки слід було б визнати, що вони одночасно всюди і ніде не знаходяться, тобто не мають місцезнаходження, інформація про яке є необхідною при вчиненні виконавчих дій і зазначається під час арешту цього майна. Можливість ініціювати операції стосовно безготівкових коштів в іншому місці, окрім як у банку, у якому відкрито відповідний рахунок, не суперечить цій юридичній фікції, яка закріплена також у Законі України "Про виконавче провадження", у якому йдеться про "кошти, які перебувають на рахунках боржника у банках". Таким чином, Верховним Судом звернута увага саме на момент звернення стягнення на грошові кошти, що перебувають на рахунках у банках. Проте, як вже було зазначено, в цій справі відповідачем не доведено та судом не встановлено, що на дату прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження у приватного виконавця були відомості про наявність у позивача коштів на рахунках у банках, що розташовані у м. Київ.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності прийняття постанову про відкриття виконавчого провадження від 24.06.2019 року, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною та скасування постанови в наведеній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові пленуму від 31 березня 1995 року № 4 ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" зазначено, що при поданні позовів про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Необхідно зауважити, що на цей час в Україні відсутня офіційна методика щодо розрахунку розміру суми завданої моральної шкоди.
Позивач зазначає, що протиправними (неправомірними) діями і рішеннями відповідача йому були спричинені певні страждання, а саме: позивач вже на протязі майже року відчуває сильні душевні переживання, страхи, невпевненість у захищеності його прав на одержання зарплати
Слід зазначити, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань прийняттям спірної постанови.
У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає безпідставним та необґрунтованим розрахунок суми моральної шкоди. Вимога про відшкодування моральної шкоди на користь позивача не підтверджена належними доказами, а тому задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. підлягають частковому стягненню за рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 268, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.
Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) частину сплаченого судового збіру в розмірі 840,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 21.09.2020 р.

Суддя О.М. Неклеса