Справа № 120/4337/19-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4337/19-а

Головуючий у 1-й інстанції: Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

16 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П.

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Середюк О.В.

представника відповідача - Лозінської І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- №14650-13 від 15.05.2017 року про сплату податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 33893,81 грн.;

- №53624-13 від 09.06.2016 року про сплату податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 6399,37 грн.;

- №572-17 від 04.06.2015 року про сплату податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 5035,43 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про неузгодженість сум податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за період 2014-2016 років, оскільки жодного податкового повідомлення-рішення нею у вказаний період отримано не було. При цьому, позивач зауважує, що оскаржувані нею грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно визначені їй виходячи з площі квартири 322,7 кв.м., хоча у її власності, станом на час прийняття відповідачем оскаржуваних повідомлень - рішень, перебувала квартира загальною площею 234,0 кв.м, що підтверджується правовстановлюючими документами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору. При цьому, мотивуючи підставність доводів про скасування рішення суду першої інстанції, позивачка фактично продублювала доводи попередньо наведені в позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивачки та зазначив про правомірність винесення податковим органом податкових повідомлень-рішень щодо сплати ОСОБА_2 податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно за період з 2014-2016 роки, оскільки відповідно до відомостей з Реєстру прав власності про нерухоме майно, інформації про деталізацію, починаючи з 11.05.2012 року ОСОБА_2 на праві власності належала квартира загальною площею 322,7 кв.м., а зміни щодо загальної площі квартири позивача будуть враховані, починаючи з 20.03.2018 року при перерахунку податку за 2018 рік.

В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.

Представник відповідача з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу просив відмовити в задоволенні вимог апелянта та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, предметом оскарження в межах даного провадження є податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Вінницькій області про сплату позивачем податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно за період з 2014-2016 роки.

Так, порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено статтею 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України (тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та прийняття спірного рішення) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Водночас базою оподаткування податком на нерухоме майно, тобто конкретним виразом об`єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов`язання, відповідно до пп. 266.3.1 п. 266.3 ст.266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

В силу положень пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, база оподаткування податком на нерухоме майно може бути обчислена контролюючим органом шляхом використання таких альтернативних способів: 1) на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 2) на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності; 3) шляхом поєднання зазначених способів.

Водночас від правильності визначення бази оподаткування податком на нерухоме майно безпосередньо залежить розмір належних до сплати грошових зобов`язань, адже ставка податку застосовується саме виходячи з бази оподаткування.

Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року №1952-IV (Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Згідно з ст. 12 Закону №1952-IV державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом встановлено, що податок на нерухоме майно за 2014-2016 роки розраховано позивачці виходячи з того, що загальна площа належної їй квартири становить 322,7 кв.м. При цьому, відповідач посилається на те, що визначення бази оподаткування здійснено на підставі інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна.

Надаючи оцінку правомірності розрахунку податковим органом податку на нерухоме майно позивачу, судова колегія враховує наступне.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна про реєстрацію права власності № 118213737 від 23.03.2018, розділ "Актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна", у власності ОСОБА_2 перебуває квартира загальною площею 234,0 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 104) (а.с. 22).

Як встановлено з довідки комунального підприємства Могилів-Подільського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 635 від 31.05.2019 (а.с. 16), згідно архівних даних загальна площа квартири АДРЕСА_1 , складає 234,0 кв.м. Вищевказана квартира зареєстрована за ОСОБА_2 згідно правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Могилів-Подільської міської ради 12.04.2012 року на підставі рішення міськовиконкому №107 від 29.03.2012 року, та зареєстровано в комунальному підприємстві Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 11.05.2012 року, реєстровий номер запису на паперових носіях 4859.

Вказаний факт додатково підтверджується й іншими документами на право власності, а саме технічним паспортом на квартиру серії АЕ № 001763 від 19.03.2018 (а.с. 17) та планами житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , виготовленими 16.03.2018 в цілях проведення інвентаризації нерухомого майна (а.с. 18-20).

Крім того, як встановлено з матеріалів справи, на підставі договору дарування квартири від 26.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Анцут Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1692, позивачка подарувала належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , іншим особам, зокрема ОСОБА_3 - одну другу частку, ОСОБА_4 - одну четверту частку та ОСОБА_5 - одну четверту частки. При цьому, у договорі зазначено, що вказана квартира має загальну площу 234,0 кв.м та належить позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Могилів-Подільської міської ради Вінницької області 12.04.2012, зареєстрованого КП "Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" 11.05.2012 за № 4859 в книзі 43, реєстраційний № 36630017.

Отже, правовстановлюючими документами, які існували до внесення інформації про квартиру позивачки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майна, також підтверджується площа квартири 234,0 кв.м.

Тобто, усі можливі способи визначення бази оподаткування згідно з пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України вказують на те, що розмір загальної площі об`єкта житлової нерухомості, що перебував у власності позивачки в період 2014-2016 років, становив саме 234,0 кв.м., а не 322,7 кв.м, як помилково вважає відповідач.

Окрім того, як з`ясовано в ході апеляційного розгляду справи, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року у справі №120/3877/19-а, яке набрало законної сили 03.03.2020 року, вже розглядалось питання стосовно розміру загальної площі квартири, що належала позивачу у спірний період, та яка є об`єктом оподаткування в межах даної справи. Зокрема суд, надаючи оцінку правомірності винесення податковим органом податкового повідомлення - рішення № 12073-54 від 05.03.2018, яким позивачці визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майна, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 37391,68 грн., дійшов висновку, що база оподаткування для обчислення позивачці грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2017 рік визначена контролюючим органом помилково та виходячи із завищеної площі квартири, оскільки остання становить саме 234,0 кв.м. Судом відзначено, що порівняльний аналіз відомостей податкового органу та наданих позивачкою документів свідчить про помилковість запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зробленого у розділі "Інформація про деталізацію" щодо об`єкта нерухомого майна, в частині площі квартири (замість 234,0 кв.м зазначено 322,7 кв.м).

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В призмі встановлених вище обставин, судова колегія критично оцінює обгрунтування відповідачем своєї позиції інформацією, яка міститься в розділі "Інформація про деталізацію" з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де площа нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , у період винесення податковим органом оскаржуваних повідомлень-рішень, визначена в розмірі 322,7 кв.м.

В даному випадку, суд враховує, що податковим органом не надано жодного доказу в підтвердження вказаного ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

До того ж, судова колегія враховує, що в рамках розгляду справи №120/3877/19-а Вінницьким окружним адміністративним судом встановлено, що запис, на який посилається податковий орган, навіть якщо в ньому і було визначена площа квартири позивача в розмірі 322,7 кв.м., погашено 23.03.2018 у зв`язку з перенесенням інформації до Державного реєстру прав, що свідчить про його недійсність. Отже, цей запис не відображає актуальної інформації, яка міститься в Реєстрі.

Таким чином, з огляду на викладене, суд доходить висновку, що база оподаткування для обчислення позивачці грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за період з 2014-2016 роки визначена контролюючим органом помилково та виходячи із завищеної площі квартири.

Як наслідок, спірні податкові зобов`язання відповідач обчислив невірно.

При цьому, судова колегія враховує факт визнання позивачкою власного обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, однак обрахованого з вірного розміру загальної площі квартири, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.73).

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

З урахуванням наведеного, у сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а наявні у матеріалах справи докази підтверджують помилковість доводів відповідача та висновків суду першої інстанції.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №14650-13 від 15.05.2017 року про сплату податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 33893,81 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №53624-13 від 09.06.2016 року про сплату податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 6399,37 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №572-17 від 04.06.2015 року про сплату податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 5035,43 грн.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 21.09.2020

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.