Справа № 120/3403/20-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 вересня 2020 р. Справа № 120/3403/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що є особою потерпілою від Чорнобильської катастрофи (1 категорії), що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 . 07.06.2018 Вінницькою обласною МСЕК визнаний інвалідом ІІІ групи безстроково.

19.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальний заробітних плат за період 2008-2014 років згідно із ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом від 25.05.2020 №М-08-32612 відповідачем повідомлено про те, що у період 2008-2014 років виплата щорічної одноразової грошової допомоги на оздоровлення здійснювалась у розмірі, визначеному Постановою КМУ від 12.07.2005 за №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а саме щорічно по 90 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат за період з 2008-2014 років, згідно із ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою суду від 21.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку визначеному статтею 262 КАС України.

10.08.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач щодо позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. Як зазначає відповідач, листом від 25.05.2020 повідомлено позивача, що виплата щорічної одноразової грошової допомоги та її розмір у період з 2008-2014 роки визначався Постановою КМУ від 12.07.2005 за №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та виплачувався в розмірі 90 грн. Зауважив, що відповідач при виконанні делегованих повноважень щодо забезпечення виконання державних програм соціального захисту постраждалих внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС має право та повноваження їх виконувати в межах передбачених та виділених для цього фінансових ресурсів (бюджетних коштів).

Представник вказав, що відповідач лише виплачує вказані види допомоги та компенсації, втім не має повноважень на встановлення порядку здійснення виплат та конкретні їх розміри. Таким повноваженням наділений КМУ.

Разом з тим, бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише за наявності відповідно бюджетного призначення. Стягнення коштів у розмірах, що не встановлені при формуванні бюджетного призначення призведе до порушення прав інших громадян, оскільки кошти, передбачені на виплату їм відповідних допомог, будуть використані з іншою метою.

Відповідач зазначає, що відповідно до п. 8 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетний кодексом України, КМУ має право встановлювати розміри соціальних виплат, не визначені законом в абсолютних сумах у межах бюджетних призначень, встановлених за відповідними бюджетними програмами.

Відтак, відповідач при виконанні повноважень застосовував закладені Урядом при формуванні Державного бюджету України на 2008-2014 роки розмірами компенсацій та допомог.

Відповідно до частини другої статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 , є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, є інвалідом ІІІ групи захворювання (довідка до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №318742), пов`язане з наслідком аварії на Чорнобильській АЕС, віднесена до 1-ої категорії, що підтверджується безстроковим посвідченням серії НОМЕР_2 .

Відповідач здійснив виплату щорічної допомоги на оздоровлення позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №562 від 12 липня 2005 року "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі 90 гривень у період з 2008-2014 роках.

У травні 2020 позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив здійснити перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальний заробітних плат за період 2008-2014 років, згідно із ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом від 25.05.2020 №М-08-32612 відповідачем повідомлено про те, що у період 2008-2014 років виплата щорічної одноразової грошової допомоги на оздоровлення здійснювалась у розмірі, визначеному Постановою КМУ від 12.07.2005 за №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З огляду на викладене, на думку відповідача, останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, позивач звернувсядо суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Правові відносини, що виникають з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги захисту, які регулюються Конституцією України, Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-XII).

Статтею 22 Конституції України конституційні права громадян України гарантуються і не можуть бути скасовані, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які б призводили до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод громадян.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що кожен громадянин України має право на соціальний захист.

Відповідно до частини 4 статті 48 Закону №796 (в редакції від 20 червня 1996 року) передбачена щорічна допомога на оздоровлення в таких розмірах: інвалідам І і ІІ групи - п`ять мінімальних заробітних плат; інвалідам ІІІ групи, дітям інвалідам - чотири мінімальні заробітної плати; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - п`ять мінімальних заробітних плат; 3 категорії - три мінімальні заробітні плати.

Постановою КМУ № 562 від 12 липня 2005 року всупереч Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (яким встановлено розмір щорічної допомоги як величину, кратну до розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення виплати) встановлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі й, зокрема, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, інваліду 2 групи.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу ІІ "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України від 28.12.2007 "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" текст ст. 48 Закону №796-ХІІ викладено у редакції, яка визначила, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 таке звуження права осіб на одержання щорічної допомоги на оздоровлення і положення Закону України від 28.12.2007 №107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", якими внесено зміни до редакції ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визнано неконституційними та зазначено, що Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" діє в попередній редакції, тобто від 09.07.2007, відповідно до якої розмір щорічної допомоги на оздоровлення складав чотирьох мінімальних заробітних плат.

Положення даного Закону, які визнано неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (п. 5 резолютивної частини Рішення.). Відтак, з 22.05.2008 діють положення ст. 48 Закону №796-ХІІ у редакції від 09.07.2007.

Законом України від 28.12.2014 №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" внесено зміни, зокрема, до ст. 48 Закону №796-XII, та вказану статтю викладено у редакції, згідно з якою щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, кожній дитині, яка втратила одного з батьків внаслідок Чорнобильської катастрофи, та евакуйованим із зони відчуження у 1986 році. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно із Прикінцевими положеннями Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", в зазначеній частині цей Закон набирає чинності із 1 січня 2015 р. Відтак, з 01.01.2015 ст. 48 Закону №796-XII не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії у розмірі мінімальних заробітних плат. Зазначені зміни не визнані неконституційними та є чинними.

Отже, враховуючи, що станом на час виникненні спірних правовідносин дія ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не призупинялась та жодним нормативно-правовим актом не було встановлено інших розмірів виплат одноразової допомоги на оздоровлення, ніж ті, що визначені ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд вважає, що у період 2008-2014 року нарахування та виплата одноразової допомоги на оздоровлення повинна була здійснюватися у відповідності до ст. 48 вказаного Закону.

Застосування відповідачем положень постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.05 № 562 при нарахуванні одноразової допомоги на оздоровлення є неправомірним, оскільки вказана постанова суперечить положенням Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 31.03.2020 по справі №320/3908/19.

Конституційний Суд України у рішенні від 19.06.2001 року № 9-рп/2001 зауважив, що Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України), а в правовій державі існує сувора ієрархія нормативних актів, відповідно до якої постанови та інші рішення органів виконавчої влади мають підзаконний характер і не повинні викривляти сутність і зміст законів.

Таким чином, виходячи з принципів адміністративного судочинства - верховенства права та із загальних засад пріоритетності законів над іншими підзаконними нормативними актами, нарахування позивачу одноразової допомоги на оздоровлення повинно здійснюватися відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, також свідчить про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

В даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання соціальної виплати, передбачені у спірний період чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними, а тому на них поширюється режим "існуючого майна".

Таким чином, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, п. 72, від 19.06.2012).

Безпідставним є посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кечко проти України").

Відтак, відсутність грошових коштів на виплату допомоги на оздоровлення в даному випадку не позбавляє позивача, як особу, що має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, права на отримання цієї допомоги. Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не обмежує таке право наявністю фінансування.

Відповідно до положень КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Так, в прохальній частині позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 25.05.2020 №М-08-32612 про відмову у здійсненні перерахунку та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2008-2014 роки у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.

Однак, суд встановив, що за вказаними реквізитами є лист, а не рішення, який наданий відповідачем на звернення позивача в порядку Закону України "Про звернення громадян".

Відтак, оскільки лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень, такий не може бути визнаним протиправним та скасованим.

Відповідно до ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Враховуючи, що держава взяла на себе обов`язок щодо виплати позивачу допомоги на оздоровлення та поклала виконання цього обов`язку на органи соціального захисту населення за місцем проживання позивача, суд приходить до висновку, що відмова у нарахуванні та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат за вказаний період згідно із ст. 48 Закону №796-XII є неправомірною, та такою, що порушує право позивача.

Крім того, при обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно, з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів позивача, підлягає задоволенню позовна вимога як похідна від першої основної про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу щорічну на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальний заробітних плат за період 2008-2014 років, згідно із ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням виплачених сум.

Крім того, вирішуючи спір суд зважає на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 зазначив, що "невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави», а встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є "складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права".

Право позивача на отримання щорічної одноразової допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат надане державою і закріплено Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відтак, оскільки щорічна соціальна допомога на оздоровлення є видом соціальної допомоги, право на виплату якої декларовано державою, то відповідно держава, через створені нею органи, в даному випадку органи управління праці та соціального захисту населення України, і несе обов`язок по своєчасній та повній виплаті допомоги саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі, у зв`язку з цим, суд вважає, що строки звернення до суду в даному випадку застосуванню не підлягають.

За наведеного, оцінивши докази та надавши оцінку мотивам кожної із сторін, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання судового збору, суд бере до уваги, що позивач звільнений від сплати такого, тому судовий збір на користь заявника не присуджується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо здійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2008 - 2014 роки у розмірі 4 мінімальних заробітних плат.

Зобов`язати Департамент соціальної політики Вінницької міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2008 - 2014 роки у розмірі 4 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 )

Відповідач: Департамент соціальної політики Вінницької міської ради (вул. Соборна, 50, м.Вінниця, )

Повний текст рішення суду складено 21.09.2020

Суддя Томчук Андрій Валерійович