Справа № 808/815/15
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

21 вересня 2020 року Справа № 808/815/15 СН/280/24/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бойченко Ю.П., розглянувши за правилами загального, в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до 1. Головного управління ДФС у Запорізькій області

2. Головного управління ДПС у Запорізькій області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (правонаступник - Запорізька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Запорізькій області), в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 25.09.2014 № та від 08.05.2015 № .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що при нарахуванні земельного податку податківці всупереч законодавству не користувались даними земельного кадастру, не врахували, що земельні ділянки під будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , перебувають у користуванні кількох осіб, мають не один поверх, а тому податок обчислено не вірно, без пропорційного розподілу податку. Крім того, стверджував, що щодо об`єкта нерухомості, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , податок розраховувався виходячи із площі земельної ділянки у 25706 кв.м, якою позивач не користувався і не володів. Також вказував на ту обставину, що податковий орган протягом строку, встановленого п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України, не виконав вимог п. 286.5 ст. 285 Податкового кодексу України, не визначив суму грошового зобов`язання по платі за землю за 2011 рік, а тому податок за вказаний період взагалі не підлягає нарахуванню. Стосовно нарахування штрафних санкцій на підставі п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України зауважує, що у випадку, зазначеному в пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Кодексу (коли особою, відповідальною за нарахування податку, є податковий орган) застосуванню санкцій в разі несвоєчасного нарахування законом не передбачено. Крім того, в розрахунку фінансових санкцій, який додано до вказаного повідомлення-рішення, зазначена санкція у сумі 510,00 грн. за неподання податкової декларації, подання якої у даному випадку не передбачено. Щодо податкового повідомлення-рішення, яким нараховано податок на додану вартість, наголошував, що відповідачем не враховано п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, і тому податок за період, що перевірявся нараховано невірно. З урахуванням викладеного просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.09.2014 № та від 08.05.2015 № .

Ухвалою суду від 22.04.2019 призначено адміністративну справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 14 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 14.05.2019 підготовче засідання відкладене на 20 червня 2019 року.

Відповідач позов не визнав, 10 червня 2019 року надав до матеріалів справи відзив на позовну заяву (вх. №23935), у якому вказує, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою. Зауважує, що питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. Платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування). З моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Пояснює, що в ході перевірки ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 встановлено, що підприємець використовував в господарський діяльності земельні ділянки, у тому числі розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 2171 кв.м., АДРЕСА_2 , загальною площею приміщень 25706,60 кв.м. Наголошує, що для встановлення нормативної грошової оцінки земельних ділянок було направлено запит №6205/08/29-172 від 07.08.2014р. до Управляння Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області, на який надано відповідь про нормативно-грошову оцінку 1 кв.м. земельної ділянки: станом на 01.01.2011, на 01.01.2012, на 01.01.2013 - 626,45 грн. за адресою АДРЕСА_2 , станом на 01.01.2011, на 01.01.2012. на 01.01.2013 - 808,36 грн. за адресою АДРЕСА_1 . При цьому, стверджує, що у відповідності до п.274.1 ст.274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки. Щодо визначення грошового зобов`язання по податку на додану вартість звертає увагу суду, що перевіркою встановлено, що загальна сума від здійснення підприємцем оподатковуваних операцій протягом останніх 12 календарних місяців у грудні 2011 року перевищила 300000,00 грн. (без урахування ПДВ), але в строки, передбачені чинним законодавством, ФОП ОСОБА_1 не зареєструвався платником податку на додану вартість. Таким чином, на думку відповідача, починаючи з 11.01.2012 позивач підлягав обов`язковій реєстрації як платник податку на додану вартість, проте на порушення п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України зареєструвався платником податку на додану вартість лише з 10 серпня 2012 року, у зв`язку із чим занижено податку на додану вартість на загальну суму 78640,00 грн., в т.ч. за лютий 2012 року - 33336,00 грн., за березень 2012 року - 16 777,00 грн., за квітень 2012 року- 2226,00 грн., за травень 2012 року - 2190,00 грн., за червень 2012 року - 2117,00 грн., за липень 2012 року - 21994,00 грн. Враховуючи вищевикладене, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Згідно з ухвалою суду від 20.06.2019 продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів до 22 липня 2019 року, підготовче засідання відкладено на 11 липня 2019 року.

11 липня 2019 року від позивача на адресу суду надійшли пояснення (вх. №28625), у яких додатково вказує, що законодавством, яке було чинним на час придбання нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а саме ч. 1 ст.120 Земельного кодексу України, в редакції на момент виникнення права власності на об`єкти нерухомості у позивача, було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно- правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, а тому в результаті придбання об`єктів нерухомості у позивача не виникло жодних прав на будь-які земельні ділянки. Зауважує, що на податковий орган покладений обов`язок на підставі даних державного земельного кадастру визначити площу земельної ділянки, на якій розташовані будівлі, що належать позивачу, і надіслати йому до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення з сумою податку, але відповідач свого обов`язку не виконав. Так, в 2011, 2012, 2013 році податкові повідомлення-рішення позивачу не надсилались, а оскаржене рішення щодо плати за землю було складено тільки 25 вересня 2014 року, при цьому, площа земельних ділянок, на яких розташовані будівлі позивача, всупереч законодавству, була визначена відповідачем довільно. Зазначає, що у випадку з нерухомістю за адресою АДРЕСА_1 за площу земельної ділянки була взята загальна площа нерухомості, яка там розташована, але ці дві площі не співпадають і не можуть співпадати, так як нерухомість має кілька поверхів і належить декільком особам. У випадку ж нерухомістю за адресою АДРЕСА_2 відповідач нарахував податок на площу якоїсь невідомої земельної ділянки, яка ніколи не належала позивачу ні на яких правах, і яка в рази більша за площу, яку в реальності займає належна йому нерухомість. Відповідач посилається на те, що така площа земельної ділянки зазначена в договорі купівлі-продажу, але відповідач не враховує зміни законодавства, які відбулись з часу його підписання. Вважає, що відповідач не надав будь-яких документів, інших доказів, які б підтверджували знаходження у користуванні позивача (в том числі фактичному) земельних ділянок тієї площі, на яку відповідачем нарахований податок. Підкреслює, що при винесенні податкового повідомлення-рішення відповідачем допущено ще ряд порушень, зокрема нарахований податок за 2011 рік, але строк давності нарахування податку, встановлений п. 102.1 ст.102 Податкового кодексу України щодо цього періоду вже сплив, крім того, позивач в 2011 році перебував на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується актом перевірки, і відповідно до п.6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» взагалі не був платником плати за землю. В податкове повідомлення-рішення також включений штраф подання декларацій з плати за землю, але особою, відповідальною за нарі фізичним особам, є податковий орган. Обов`язок подання декларації на позивача законом не покладений, тому застосування штрафу є незаконним. Щодо нарахування податку на додану вартість пояснює, що з початку 2012 року перейшов зі спрощеної системи оподаткування на загальну. Стверджує, що положенням про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженим наказом ДПА України від 22.12.2010 № 978, п.6.1 розділу 3, яке діяло на цю дату, було визначене, що особи, які перейшли на загальну систему оподаткування із спрощеної системи оподаткування і не були зареєстровані платниками ПДВ, підлягають обов`язковій реєстрації платниками ПДВ з урахуванням вимог пункту 181.1 статті 181 розділу V Кодексу. Обсяг оподатковуваних операцій визначається починаючи з періоду переходу на загальну систему оподаткування. Проте, на думку позивача, відповідач всупереч цій нормі обсяг оподатковуваних операцій розрахував за період перебування позивача на спрощеній системі оподаткування, до періоду переходу на загальну систему оподаткування, внаслідок чого безпідставно нарахував суму податку. Крім того, в позовній заяві зазначалось, що податковий орган не надіслав рішення за скаргою платника у встановлені законом строки, внаслідок чого такі скарга вважається повністю задоволеною, а податкове повідомлення-рішення скасованим.

Відповідно до ухвали суду від 11.07.2019 провадження у справі зупинене за клопотанням представників сторін до 26 вересня 2019 року.

В період з 16.09.2019 по 30.09.2019 суддя Бойченко ЮП. була відсутня на роботі на підставі наказу від 10.09.2019 №37 «Про відрядження» та листка непрацездатності, що підтверджується довідкою №02-35/19/83 від 01.10.2019, у зв`язку із чим розгляд справи призначений на 01 жовтня 2019 року.

01 жовтня 2019 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 01.10.2019 провадження у справі зупинене за клопотанням представників сторін до 07 листопада 2019 року.

07 листопада 2019 року провадження у справі поновлено.

Відповідно до ухвали суду від 07.11.2019 вирішено замінити первісного відповідача - Запорізьку об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Запорізькій області його правонаступником - Головним управлінням ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач 1).

Ухвалою суду від 07.11.2019 провадження у справі зупинене за клопотанням представників сторін до 10 грудня 2019 року.

10 грудня 2019 року провадження у справі поновлено.

Згідно з ухвалою суду від 10.12.2019 провадження у справі зупинене за клопотанням представників сторін до 29 січня 2020 року.

29 січня 2020 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 29.01.2020 провадження у справі зупинене за клопотанням представників сторін до 04 березня 2020 року.

04 березня 2020 року провадження у справі поновлено.

Представником відповідача 1 через канцелярію суду долучено до матеріалів справи додаткові пояснення (вх. №10384 від 04.03.2020), зміст яких є повністю аналогічним, раніше викладеному у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 04.03.2020 вирішено залучити до участі у справі, в якості другого відповідача Головне управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач 2), розгляд адміністративної справи розпочати спочатку, відкласти підготовче засідання на 01 квітня 2020 року.

Відповідно до ухвали суду від 01.04.2020 провадження у справі зупинене за клопотанням представників сторін до 20 травня 2020 року.

20 травня 2020 року представником позивача надано суду додаткові пояснення по справі (вх. №23192), у яких стосовно вимог щодо оформлення акту перевірки зауважує, що як вбачається із матеріалів перевірки, відповідачем не було додано до Акту перевірки жодних документів, які чітко та об`єктивно підтверджували б факт наявності порушень податкового законодавства зі сторони позивача в цій частині, що свідчить про необґрунтованість цих доводів в цілому, оскільки без дослідження відповідних первинних документів дійти висновків про порушення податкового законодавства неможливо. Стосовно нарахування суми земельного податку додатково стверджує, що жодних документів, які б свідчили про факти придбання відповідних об`єктів нерухомості позивачем та перебування у його власності цих об`єктів протягом періоду перевірки Акт перевірки не містить, що вказує на передчасність висновків про необхідність донарахування позивачу відповідних сум податку. Так, із посилання на приписи ст. ст. 79, 79-1, 124, 125 Земельного кодексу України наголошує, що в матеріалах перевірки відсутні будь-які документи, які хоча б якимось чином свідчили про формування земельних ділянок та визначення їх меж відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в розмірах 25706,6 кв.м. та 2171 кв.м. відповідно. Позивач також вважає, що інформація, отримана відповідачем у Головного управління Держземагенства у Запорізькій області про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які розташовані за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є неналежним доказом, оскільки видана вказаним органом за межами його компетенції, оскільки здійснення всього комплексу дій щодо регулювання земельних відносин в межах міста згідно законодавства було віднесено до компетенції Запорізької міської ради, якій було підпорядковано Управління з питань земельних відносин, до компетенції якого безпосередньо і віднесено видача витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок в межах міста Запоріжжя, яка є підставою для обчислення земельного податку. Тобто, Головне управління Держземагенства у Запорізькій області не мало жодного відношення до запитуваної інформації, надання цієї інформації не входить до компетенції цього органу. Стосовно податкового повідомлення-рішення від 25.09.2014 № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 98300,00 грн. зазначає, що враховуючи вимоги Податкового кодексу України, позивач, досягнувши обсягу оподатковуваних операцій, який перевищує 300000 гривень, встановленого п. 181.1. ст. 181 Кодексом (в редакції, яка була на момент проведення перевірки), що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), своєчасно подав реєстраційну заяву для реєстрації платником ПДВ та відповідно з 10 серпня 2012 року був зареєстрований платником цього податку, про що зазначено в Акті перевірки та не заперечується позивачем. Також, звертає увагу на і те, що безпосередньо в Акті перевірки (стр. 13-14) зазначено, що обсяг проведених господарських операцій, який перевищує 300000,00 грн., позивачем було досягнуто в липні 2012 року, а вже в серпні 2012 року позивачем було подано заяву про реєстрацію як платника ПДВ, отже в даному випадку відсутні порушення законодавства в частині реєстрації як платником ПДВ. Доводи Відповідача про порушення позивачем строків подання заяви про реєстрацію як платника ПДВ, на думку Позивача, є безпідставними.

У ході підготовчого засідання 20 травня 2020 року вирішено закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті на 11 червня 2020 року.

Представник позивача звернувся до суду із заявою (вх. від 11.06.2020 №27243) про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у поданій заяві (вх. №27240 від 11.06.2020) також просить про розгляд справи у порядку письмовому провадженні. Проти адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 заперечує в повному обсязі.

Відповідно до частини 3 статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Таким чином, суд визнав за доцільне надалі вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

На підставі приписів частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши та дослідивши надані документи, судом встановлені наступні обставини.

Згідно з офіційними відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 офіційно зареєстрований фізичною особою-підприємцем 07.10.2002 та 19.01.2006 відомості про підприємця внесені до Єдиного державного реєстру за номером запису: 0019211. Видами діяльності позивача є: 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний); 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту; 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 35.13 Розподілення електроенергії.

Позивач зареєстрований платником податку на додану вартість 10.08.2012, про що свідчить витяг №200124105 з реєстру платників податку на додану вартість НБ №532670.

В період з 18 липня 2014 року по 31 липня 2014 року податковою інспекцією проведено документальну планову виїзну перевірку позивача, за результатами якої складено акт від 14 серпня 2014 року № 48/08-29-17-02/ НОМЕР_1 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року» (далі - акт перевірки).

Перевіркою встановлені порушення:

- пункту 181.1 статті 181, пунктів 183.4, 183.10 статті 183 Податкового кодексу України, а саме позивач у термін до 10 січня 2012 року не надав реєстраційну заяву та не зареєструвався платником податку на додану вартість, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по податку на додану вартість за період з 10 січня 2012 року по 10 серпня 2012 року у розмірі 78640 грн;

- відповідно до пункту 286.5 статті 286, пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України не сплачено земельний податок у загальній сумі 603902,58 грн, в тому числі по періодах за 2011 рік 201300,86 грн, за 2012 рік 201300,86 грн, за 2013 рік 201300,86 грн.

25 вересня 2014 року на підставі акта перевірки керівником податкового органу прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 670216,88 грн, у тому числі 535765,50 грн за основним платежем та 134451,38 за штрафними (фінансовими) санкціями та податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 98300,00 грн.

Рішенням Головного управління ДФС у Запорізькій області від 16 грудня 2014 року податкове повідомлення рішення від 25 вересня 2014 року № скасовано в частині та 08 травня 2015 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у сумі 98210,00 грн, з яких 78568,00 грн за основним платежем та 19642,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вважаючи указані рішення протиправними позивач звернувся до суду із позовом про їх скасування.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року, позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення від 25 вересня 2014 року № та від 08 травня 2015 року № , винесені Державною податковою інспекцією в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

Постановою Верховного Суду від 05.02.2019 касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі міста Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області задоволено частково. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 10.11.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 у справі №808/8397/18 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції визнав, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини. Поза увагою судів попередніх інстанцій, на думку суду касаційної інстанції, залишились дослідження складу податкових правопорушень, покладених в основу застосування штрафних (фінансових) санкцій стосовно двох оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а також вимоги до засвідчення документів, світлокопії яких долучені до матеріалів справи, покладені в основу висновків судових актів без встановлення їх юридичної сили та оцінки на предмет належності та допустимості доказів.

Так, щодо податкового повідомлення-рішення від 25 вересня 2014 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 670216,88 грн, суд виходив з наступного.

Податковий орган зазначає, що позивач, як фізична особа, з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року використовував земельні ділянки, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 2171 кв.м. та АДРЕСА_2 , загальною площею приміщень 5817,20 кв.м., розташованих на земельній ділянці 25700 кв.м., без правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим йому нараховано до сплати земельний податок за 2011-2013 роки за користування земельною ділянкою площею 25706,6 кв.м. та площею 2171 кв.м., що разом за 2011-2013 роки складає 535765,50 грн.

На думку відповідача право користування вказаними земельними ділянками підтверджується договором купівлі-продажу від 24 вересня 2003 року, згідно з яким позивач придбав нежилі приміщення з адресою АДРЕСА_1 загальною площею приміщень 2171 кв.м., та договором купівлі-продажу майна № 1 від 23 квітня 2004 року про придбання позивачем нежилих приміщень за адресою АДРЕСА_2 на території площею 5897,3 кв.м на земельній ділянці загальною площею 25706,6 кв.м.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 206 цього Кодексу передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Підпунктом 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Згідно з пунктом 271.2 статті 271 Податкового кодексу України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно з пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України (у редакції, яка діяла до 01 січня 2015 року) при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Пункт 287.6 статті 287 Податкового кодексу України (редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яка діє з 01 січня 2015 року), при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Отже, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування).

З моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Нормою пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, законодавець пов`язував обов`язок сплати податку за земельні ділянки з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці (до 01 січня 2015 року) та з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (після 01 січня 2015 року).

При цьому, Верховний Суд звернув увагу на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено коли саме позивач набув право власності на нежитлові будівлі за адресами по АДРЕСА_1 та по вул. Північне шосе, 20-е, м. Запоріжжя, оскільки обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку виникає саме з моменту набуття права власності на такий об`єкт нерухомого майна. Вказані обставини не досліджені, не оцінені судами попередніх інстанцій, зміст, та правові наслідки зазначеного не встановлені.

Судом встановлено та позивачем не заперечується, що об`єкт нерухомості загальною площею 2650,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , був придбаний за договором від 24.09.2003, укладеним з ОСОБА_2 , який посвідчений нотаріусом Грішиною В.І. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності на нерухоме згідно з витягами ОП ЗМБТІ визначена 07 квітня 2005 року.

Разом із цим, за договором від 15.05.2007 з громадянкою ОСОБА_3 , частина нерухомого майна площею 275,4 кв.м була відчужена вказаній особі, яка у свою чергу, 13 червня 2007 року зареєструвала за собою права власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом ОП ЗМБТІ №14886460.

Об`єкт нерухомості загальною площею 5897,3 кв.м, який розташований на території ВАТ «Запоріжтеплозвукоізоляція» на земельній ділянці площею 25706,60 кв. м за адресою АДРЕСА_2 , був придбаний у вказаного підприємства за договором № 1 від 23.04.2004, який визнаний дійсним рішенням Орджонікідзевського районного супу м. Запоріжжя від 11.05.2004 по справі № 2-2382. Цим рішенням визнано за позивачем право власності на об`єкт нерухомості, придбаний за вищезазначеним договорім. Рішення набуло законної сили 15 червня 2004 року. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності на нерухоме згідно з витягом ОП ЗМБТІ №4558965 визначена 27 серпня 2004 року.

При цьому, 27 серпня 2007 року частина нерухомого майна по АДРЕСА_2 була продана позивачем ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г за №160, який у свою чергу, 07 вересня 2007 року зареєстрував за собою права власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом ОП ЗМБТІ №15851083.

Суд зазначає, що оскільки користування будівлею (спорудою) неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обов`язок щодо сплати сум податкових зобов`язань зі плати за землю у власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі №6-2цс15 та від 13.04.2015 у справі №6-253 цс16, в яких зазначено, що в такому випадку закріплюється загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Таким чином, доводи позивача з приводу того, що він стане платником земельного податку лише з моменту реєстрації права власності на земельну ділянку є такими, що спростовуються вищенаведеними нормами права.

Так, спірним податковим повідомленням рішення № від 25.09.2014 відповідачем нараховане грошове зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб за 2011-2013 роки в сумі 535765,30 грн. и застосовано штрафні санкції у розмірі 134451,38 грн. Тобто суд враховує, що відповідачем нараховано позивачу земельний податок як фізичній особі.

На думку суду, сам факт порушення контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. Аналогічного, за змістом висновку дійшла і колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 19.09.2011 по справі №21-130а11.

Суд не приймає також посилання представника позивача, що отримана відповідачем у Головного управління Держземагенства у Запорізькій області інформація про нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок, є неналежним доказом, оскільки контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Разом з тим, відповідно до статті 1, частини 2 статті 20 Закону України «Про оцінку земель» від 11 грудня 2003 року №1378-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №1378-IV) нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, як установлено частиною 3 статті 23 Закон №1378-IV, видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державне агентство земельних ресурсів України є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності (п. 1 Положенням про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого указом Президента України від 08.04.2011 № 445, чинного на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до п. 4 Порядку подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 №1386 (у редакції з 14.12.2012), Територіальні органи Держземагентства подають щомісяця до 10 числа органові державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки, а також за запитом зазначеного органу або ДПС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, відповідно до Порядку періодичного подання інформації органам державної податкової служби та отримання інформації зазначеними органами за письмовим запитом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1245, у тому числі Держземагентство - про власників, які набули право власності на земельні ділянки на підставі цивільно-правових договорів або свідоцтв про право на спадщину, про землекористувачів відповідно до договорів оренди земельних ділянок державної та комунальної власності, зокрема повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) та місцезнаходження (місце проживання) землевласника або землекористувача, місцезнаходження земельної ділянки, її кадастровий номер, площа відповідно до правовстановлюючих документів і матеріалів інвентаризації та дата реєстрації у державному земельному кадастрі.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що протягом 2011-2013 років не увесь комплекс нежитлових будівель за вказаними адресами належав на праві власності позивачу, частину останнім було відчужено на підставі договорів купівлі-продажу, і відповідно такими земельними ділянками користувався не тільки позивач, як власник частини нежитлових будівель, а й інші суб`єкти господарювання, що саме відповідачем не спростоване.

До того ж, позивач посилається на ту обставину, яку не спростовано відповідачем, що нерухомість за адресою АДРЕСА_1 , за площу земельної ділянки була взята загальна площа нерухомості, яка там розташована, при цьому контролюючим органом не враховано, що вказана нерухомість має кілька поверхів і належить декільком особам.

Суд зауважує, що в силу пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що висновок відповідача, на якому з-поміж іншого ґрунтується оскаржуване податкове повідомлення-рішення, про те, що всією земельною ділянкою, розташованою за адресою м. Запоріжжя, вул. Рекордна, 20-а, загальною площею приміщень 2171 кв.м. та АДРЕСА_2 , загальною площею приміщень 5817,20 кв.м., розташованих на земельній ділянці 25700 кв.м., протягом 2011-2013 років користувався ФОП ОСОБА_1 одноособово, спростований матеріалами справи та не відповідає фактично існуючим правовідносинам. Вказане унеможливлює нарахування податкового зобов`язання земельного податку, виходячи з площі всієї земельної ділянки, виключно позивачу.

Так, за містом пункту 286.5 статті 285 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Однак, з огляду на абзац 1 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Оскільки податкове зобов`язання із земельного податку фізичним особам нараховується податковим органом, то у ОСОБА_1 не виникло обов`язку з подання податкової декларації відповідно до пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України, а тому позивачу протиправно нараховані штрафні санкції відповідно до пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України в розмірі 510,00 грн.

Також безпідставно застосовані фінансові санкції згідно з абзацом 1 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України у зв`язку з тим, що підставою для нарахування позивачу грошового зобов`язання має бути підпункт 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, а не підпункт 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України.

Суд зазначає, що наслідком встановлення невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта індивідуальної дії частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині не втрачає свою цілісність.

Наведена позиція узгоджується із обов`язковою для врахування позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/2831/15.

При цьому, суд не вбачає можливості здійснити розрахунок частини такого рішення, з урахуванням наведених вище висновків про його часткову невідповідність чинному законодавству, виходячи з матеріалів справи, та з урахуванням того, що такий обов`язок нормативно покладено на контролюючий орган, а тому податкове повідомлення-рішення від 25 вересня 2014 року № підлягає скасуванню в цілому.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 08 травня 2015 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у сумі 98210 грн, з яких 78568,00 грн основного платежу за порушення пункту 181.1 статті 181, пункту 183.4, 183.10 статті 183 Податкового кодексу України, штрафні (фінансові) санкції у сумі 19642 грн застосовані на підставі пункту 123.1 статті 123 цього кодексу, суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 2 пункту 180.1 статті 180 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платником податку на додану вартість є будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Відповідно до пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

В Узагальнюючій податковій консультації щодо окремих питань, пов`язаних з обов`язковою реєстрацією осіб як платників податку на додану вартість (затверджено наказом ДПС України від 06.07.2012 №588) зазначено, що в особи, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку на додану вартість, але не подала у встановлені Кодексом терміни Заяву, обов`язок щодо нарахування та сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість виникає з дня, наступного за граничним днем, який встановлений для подання Заяви, тобто з 11 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто загального обсягу оподатковуваних операцій з постачання товарів (послуг) понад 300 тис. гривень.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

При цьому, Верховний Суд вказував на ту обставину, що суди попередніх інстанцій не встановили, коли у позивача виник обов`язок щодо обов`язкової реєстрації як платника податку, яким Порядком регулювалося питання реєстрації, та відповідно розмір зобов`язання позивача за не нарахування або несплату податку на додану вартість, виходячи з дати виникнення обов`язку реєстрації. Крім того, судами попередніх інстанцій не встановлені операції, які стали підставою для формування податкового зобов`язання з податку на додану вартість, що стало підставою для визначення грошового зобов`язання спірним податковим повідомленням-рішенням в розумінні пунктів 183.4, 183.10 статті 183 Податкового кодексу України. Судами попередніх інстанцій не встановлені господарські операції, які стали підставою для визначення грошового зобов`язання з податку на додану вартість, істотні обставини такого визначення, а саме операції купівлі-продажу товарів (робіт, послуг) звітного податкового періоду, моменту виникнення податкового зобов`язання, подію, яка стала першою для такого виникнення, підстав формування даних бухгалтерського обліку, якими встановлений факт здійснення господарських операцій.

Питання реєстрації суб`єктів господарювання платниками ПДВ, а також ведення реєстру платників податку на додану вартість станом на час виникнення спірних правовідносин було визначене приписами статей 183-184 Податкового кодексу України та Положенням про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №1394 від 07.11.2011 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 листопада 2011 року за № 1369/20107.

Згідно з пунктом 183.1 статті 183 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації чи прийняла рішення про добровільну реєстрацію як платника податку, подає до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.

У відповідності до пункту 183.2 статті 183 Податкового кодексу України у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до органу державної податкової служби не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 183.10 статті 183 Податкового кодексу України (із змінами, внесеними Законом України від 07.07.2011 № 3609-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України») будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до органу державної податкової служби реєстраційну заяву, несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Перевіркою встановлено, що загальна сума від здійснення підприємцем оподатковуваних операцій протягом останніх 12 календарних місяців у грудні 2011 року перевищила 300000,00 грн, однак у строки встановлені законодавством, позивач не зареєструвався платником податку на додану вартість, чим порушено пункт 181.1 статті 181, пункти 183.4, 183.10 статті 183 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість.

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 на порушення пункту 181.1 статті 181, пункту 183.4, пункту 183.10 статті 183 Податкового кодексу України занижено податку на додану вартість на загальну суму 78640 грн., в т.ч. за лютий 2012 року - 33336,00 грн., за березень 2012 року - 16777,00 грн.. за квітень 2012 року- 2226,00 грн., за травень 2012 року - 2190,00 грн., за червень 2012 року - 2117,00 грн., за липень 2012 року - 21994,00 грн.

З приводу вищевказаних порушень позивачем податкового законодавства суд вважає за необхідне наголосити про таке.

Так, при перевірці правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість податковим органом використовувалась книга обліку доходів та витрат, банківські документи, акти виконаних робіт (накладні) та дані звітів суб`єкта малого підприємництва фізичної особи - платника єдиного податку, затверджених наказом ДПА України від 29.10.1999 №599. Суд зазначає, що зауважень до документів первинного бухгалтерського обліку позивача по взаємовідносинам із контрагентами у контролюючого органу не було.

У результаті перевіркою встановлено, що обсяги виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року склав 499997,50 грн, у зв`язку з цим позивач підлягав обов`язковій реєстрації як платник податку на додану вартість відповідно до пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу.

Аналіз акту перевірки свідчить про його невідповідність Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 № 984 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за № 34/18772 (чинного на момент проведення перевірки, далі - Порядок №984).

Зокрема, пунктами 3, 5 розділу І Порядку №727 визначено, що Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення (пункт 5.2 розділу ІІ Порядку №984).

Викладені відповідачем на с. 11 Акту перевірки результати здійсненого аналізу за період з 01.01.2011 по 31.12.2011, який фактично став підставою для висновків про порушення позивачем вимог чинного податкового законодавства та заниження податкових зобов`язань зі сплати податку на додану вартість, не містить жодних посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку підприємця та підтверджують наявність зазначених в фактів.

В акті перевірки відсутні будь-які посилання на регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством.

Ні у відзиві на адміністративний позов, ні в ході розгляду справи відповідач не наводить жодних додаткових пояснень щодо виявленого порушення, відповідач дублює висновки акту перевірки без зазначень конкретних обставин виявленого правопорушення та посилання на конкретні докази.

Суд звертає увагу, що на с. 13-14 Акту перевірки зазначено та обґрунтовано із посиланням на відповідні первинні документи (копії яких долучені позивачем до матеріалів справи), що обсяг проведених господарських операцій, який перевищує 300000,00 грн., позивачем було досягнуто в липні 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був зареєстрований як платник ПДВ 10.08.2012, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість № 200124105 від 10.08.2012, виданого Державною податковою інспекцією в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя.

Відповідно до пункту 3.5.2. Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 № 1394, яким на той момент було врегульовано порядок реєстрації платників ПДВ, реєстраційна заява платника ПДВ має бути подана податковому органу: а) особами, що підлягають обов`язковій реєстрації згідно з пунктом 181.1 статті 181 розділу V Кодексу (пункт 3.3 цього розділу), - не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 розділу V Кодексу.

Тобто, враховуючи вимоги Податкового кодексу України, позивач, досягнувши обсягу оподатковуваних операцій, який перевищує 300000 гривень, встановленого пунктом 181.1. статті 181 Податкового кодексу України (в редакції кодексу, яка була на момент проведення перевірки), що підтверджується актами здачі - прийняття робіт (надання послуг), своєчасно подав реєстраційну заяву для реєстрації платником ПДВ та відповідно з 10 серпня 2012 року був зареєстрований платником цього податку, про що зазначено в Акті перевірки та не заперечується позивачем.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновок про порушення позивачем податкового законодавства в частині несвоєчасної реєстрації платником ПДВ, зроблений відповідачем в Акті перевірки, є необґрунтованим та недоведеним, у зв`язку з чим спірне рішення контролюючого органу, прийняте відповідачем на підставі встановленого Актом порушення, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність необхідної сукупності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду з даним позовом, позивачем сплачений судовий збір в сумі 487,20 грн. Доказом сплати судового збору, у визначеному розмірі, є квитанція від 03.02.2015 №0..1, яка містяться в матеріалах справи.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача по справі.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25 вересня 2014 року № та від 08 травня 2015 року № , винесені Державною податковою інспекцією в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

3. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок присудити на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 21.09.2020.

Суддя Ю.П. Бойченко