Справа № 816/1640/17
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 р.Справа № 816/1640/17

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 року, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, повний текст складено 05.03.18 року по справі № 816/1640/17

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 третя особа Міністерство оборони України
про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України, в якому просив суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 08.11.2017, стягнути невиплачену надбавку у розмірі 7,5% посадового окладу за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по вересень 2013 року; зобов`язати здійснити нарахування та виплатити грошові кошти за підвищення посадового окладу у розмірі 31,9% за першу кваліфікаційну категорію; зобов`язати здійснити нарахування та виплатити грошові кошти за підвищення посадового окладу у розмірі 44,9% за вищу кваліфікаційну категорію; стягнути компенсацію за не отримане речове майно в сумі 6789,27 грн; стягнути середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 194869,50 грн., посилаючись на те, що з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 15 % від посадового окладу з урахуванням виплачених сум.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2013 року по 30.09.2017 року в розмірі 204 354,48 грн. (двісті чотири тисячі триста п`ятдесят чотири гривні сорок вісім копійок) з відповідним відрахуванням обовязкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, просить постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказав на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначив, що не дав належну оцінку доводам відповідача про те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" надбавка за особливі умови служби в розмірі 50% нараховувалася та виплачувалася позивачу в повному обсязі. Вважає, що норми ст. 117 КЗпПУ про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Таким чином вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

28 лютого 2018 року постановою Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 по справі 816/1640/17 змінено в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 204354 грн. 48 коп.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2013 по 30.09.2017 в розмірі 4271 грн.

В іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 по справі 816/1640/17 залишено без змін.

Позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги вказав на помилковість висновків суду апеляційної інстанції, оскільки розмір компенсації за затримку розрахунку при звільнені був обрахований в залежності від всього грошового забезпечення. Стверджує, що частка вказаної надбавки за особливі умови служби, на думку позивача, становить 35,43 %, що є досить істотною, враховуючи кількість позовних вимог.

20 травня 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника відділення променевої діагностики 387 гарнізонного військового госпіталю військової частини НОМЕР_1 з 19 березня 2007 року.

Відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України від 26.07.2013 125 майора медичної служби ОСОБА_1 звільнено з військової служби з посади начальника відділення променевої діагностики військової частини НОМЕР_1 у запас за п. "б" (за станом здоров`я) ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу.

Згідно з наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 13.09.2013 року 181 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено на військовий облік до Полтавського ОМВК.

Проте, на думку позивача, при його звільненні не було проведено повного розрахунку, зокрема, не виплачено грошові кошти за підвищення посадового окладу у розмірі 31,9% за першу кваліфікаційну категорію та у розмірі 44,9% за вищу кваліфікаційну категорію, не виплачено не донараховану надбавки у розмірі 7,5% посадового окладу за особливі умови служби та компенсацію вартості речового майна.

У зв`язку із цим ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за не отримане речове майно в сумі 6789,27 грн., суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення позивача, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для виплати позивачеві надбавок за кваліфікаційну категорію у відповідності до наказу Міністерства оборони України 125 від 28.02.2006 "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту Збройних сил України". Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС Українисуд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоотриману суму надбавки за особливі умови служби у розмірі 15 % від посадового окладу, суд першої інстанції виходив з того, що Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року 260 (далі - Інструкція 260) було упорядковано перелік додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входять і надбавки за особливі умови служби, а отже виплата цієї надбавки з 01 січня 2008 року підлягала виплаті в розмірах, визначених цією Інструкцією. Також враховуючи те, що відповідачем по справі не було проведено виплату належних позивачеві сум при звільненні, спір щодо зобов`язання нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 15% від посадового окладу з урахуванням виплачених сум вирішено на користь позивача, а також враховуючи наявність вини відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві вищевказаної надбавки, суд дійшов висновку про наявність підстав для виплати позивачеві суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року) військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" (далі за текстом - Постанова 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Пунктом 3 названої Постанови затверджені додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у розмірах згідно з додатками 25-28, відповідно до яких військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу встановлені надбавки за кваліфікаційну категорію та особливі умови служби.

Додатком 25 встановлені надбавки: за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу, які проходять військову службу за контрактом і мають кваліфікаційну вищу категорію, у розмірі 15 відсотків посадового окладу; за особливі умови служби зазначеної категорії військовослужбовців у розмірі від 5 до 25 відсотків посадового окладу.

Згідно з пунктом 7 Постанови 1294 до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25 - 28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу у високомобільних десантних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

Поряд із цим, наказом Міністра оборони України 260 від 11 червня 2008 року затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 638/15329 (далі за текстом - Інструкція).

Пунктом 2 вказаного наказу установлено, що цей наказ застосовується з 1 січня 2008 року.

Таким чином, Інструкцією було упорядковано перелік додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входять і надбавки за особливі умови служби, а отже виплата названих надбавок з 01 січня 2008 року підлягала виплаті в розмірах, визначених цією Інструкцією.

За змістом п. 16.1 та пп. 16.2.2 Інструкції надбавка за особливі умови служби у розмірі 15 відсотків посадового окладу виплачується штатним військовослужбовцям, які займають посади медичного складу у відділах (відділеннях та лабораторіях) епідеміологічних, бактеріологічних, дезінфекції, дезінсекції, дератизації, санітарно-епідеміологічних, гігієни санітарно-епідеміологічних, санітарно-гігієнічних і радіаційно-токсикологічних загонів (регіональних і територіальних) (крім посад, зазначених у підпункті 16.2.1 цієї Інструкції).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки ВЧ 3114 від 14.09.2017 2137 позивачу нараховувались на виплачувались надбавки за особливі умови служби у період з лютого 2008 року по 13 вересня 2013 року в обсязі 50% встановленого розміру відповідно до вимог п. 7 Постанови 1294 (а.с. 16).

Судом першої інстанції встановлено та не спростовавно в ході апеляційного розгляду виплату позивачеві з лютого 2008 року по 13 вересня 2013 року надбавок за особливі умови служби в обсязі 50% встановленого розміру.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується звисновком суду пеершої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача у частині стягнення на користь ОСОБА_1 невиплаченої надбавки у розмірі 7,5% посадового окладу за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по вересень 2013 року, при цьому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 15 % від посадового окладу з урахуванням виплачених сум.

З приводу задоволених позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2013 року по 30.09.2017 року в розмірі 204 354,48 грн. з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника визначений Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Зазначеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Отже, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі 761/9584/15-ц, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року 4-рп/2012 у справі 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що відповідачем по справі не було проведено виплату належних позивачеві сум при звільненні, спір щодо зобов`язання нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 15 % від посадового окладу з урахуванням виплачених сум вирішено на користь позивача, а також наявність вини відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві вищевказаної надбавки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виплати позивачеві суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок 100).

Пунктом 8 Порядку 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки військової частини НОМЕР_1 про розмір середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення, розрахунок середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 складав 140,74 грн.

Таким чином, колегія суддів вказує на те, що середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку складає 204354,48 грн. (140,74 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 1452 (кількість днів затримки)).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, не виплачуючи суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 15 % від посадового окладу з урахуванням виплачених сум та не виплативши ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2013 року по 30.09.2017 року в розмірі 204 354,48 грн. з відповідним відрахуванням обовязкових платежів до бюджету та спеціальних фондів, діяв не на підставі вимог Конституції та законів України, зокрема, ч.2 ст.2 КАС України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності своєї позиції у спірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму надбавки за особливі умови служби за період з 01 січня 2008 року по 13 вересня 2013 року у розмірі 15 % від посадового окладу з урахуванням виплачених сум, а також стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.09.2013 року по 30.09.2017 року в розмірі 204 354,48 грн. з відповідним відрахуванням обовязкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316 , 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2017 року по справі № 816/1640/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.І. Сіренко
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 21.09.2020 року