Справа № 460/1745/20
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2020 року м. Рівне №460/1745/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А. за участю секретаря судового засідання М.В. Лютко та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: Бірук П.В.,

відповідача: представник Брагіна О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доНаціональної поліції України
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України, в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати наказ № 170о/с від 11.02.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" з 11.02.2020;

-зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління дотримання прав людини Національної поліції України або рівнозначну посаду в органах Національної поліції України;

-стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на посаді.

Також просив допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що з 28.02.2018 він працював на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України. 11.12.2019 його було попереджено про скорочення та про можливе наступне припинення державної служби у зв`язку із затвердженням Переліку змін у штатах Національної поліції (наказ Голови Національної поліції України від 03.12.2019 №1255), яким передбачено скорочення 67 посад та введення 29 посад, в тому числі 9 посад державної служби. Зазначений штат (структура) були змінені та прийнято рішення щодо зміни назви Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, в якому працював позивач на Управління дотримання прав людини Національної поліції України. При цьому, позивач наголошував, що за період з 11.12.2019 по 11.02.2020 йому не було запропоновано жодної вакантної посади, ані в цьому, ані в іншому структурному підрозділі НПУ, хоча вакантні посади були наявні, про що свідчить штатний розпис УДПЛ НПУ, некомплект вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України станом на 01.02.2020 та роздруківка з сайту Національного поліції України. Позивача було звільнено з посади згідно з наказом Голови Національної поліції України №170о/с від 11.02.2020, з посиланням на вимоги ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу". Вважаючи такий наказ протиправним та таким, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив його задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 16.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 06.04.2020 на 11:30 год.

Ухвалою суду від 06.04.2020 підготовче засідання у справі відкладено до 15.05.2020 до 09:30 год.

Ухвалою суду від15.05.2020 відкладено підготовче засідання до 01.06.2020 до 14:30 год.

Позиція сторони відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позовну заяву, відповідно до змісту якого вона заперечувала проти їхнього задоволення у повному обсязі. Наголошено, що позивача було звільнено саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі наказу Голови Національної поліції України від 03.12.2019 №1255, про що його завчасно попереджено. 11.12.2019 позивачу відправлено повідомлення про видання наказу про його звільнення, що засвідчується чеком про рекомендоване відправлення. Зазначено, що правовідносини у сфері державної служби регулюються виключно Законом України "Про державну службу", а тому його положенням надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. Вказано, що з огляду на вимоги ч.3 ст.87 вказаного Закону, відповідач не зобов`язаний пропонувати позивачу вакантні посади, оскільки це є правом керівника державної служби, а не його обов`язком. Новостворений підрозділ складається із посад поліцейських, що призначаються та проходять службу на підставі Закону України "Про Національну поліцію", а отже є іншою організацією праці. Рішення про поновлення позивача на рівнозначну посаду (посаду державної служби) в органах Національної поліції України є прихованою формою призначення на посаду без проведення конкурсу. Враховуючи зазначене, на переконання відповідача, ним виконано вимоги чинного законодавства щодо вивільнення позивача. Тому в задоволенні позовних вимог відповідач просив суд відмовити в повному обсязі (т.1 а.с.108-115).

01.06.2020 позивач на поданий відзив надіслав відповідь, в якій виклав свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення (т.1 а.с.196-204).

Ухвалою суду від 01.06.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.07.2020 на 09:30 год.

Ухвалою суду від 03.07.2020 розгляд справи по суті відкладено з 10.07.2020 на 23.07.2020 на 09:30 год.

23.07.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 06.08.2020 до 16:00 год.

Ухвалою суду від 06.08.2020 судовий розгляд відкладено до 12.08.2020 до 11:00 год.

Ухвалою суду від 12.08.2020 судовий розгляд відкладено до 10.09.2020 до 09:30 год.

У судовому засіданні, призначеному на 10.09.2020, позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив. При цьому, зазначив про доцільність поновлення його саме на попередньо займаній ним посаді, зобов`язавши відповідача прийняти рішення щодо переведення на посаду головного спеціаліста відділу уповноважених з контролю за дотриманням прав людини у поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління дотримання прав людини Національної поліції України з 12.02.2020, а також здійснити всі необхідні заходи для поновлення порушеного права на продовження державної служби.

У судовому засіданні, призначеному на 10.09.2020, представник відповідача заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила повністю відмовити у задовленні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.48-53), зокрема, проходив державну службу:

- з 01.03.2018 по 11.02.2020 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України;

01.05.2018 позивачу присвоєно шостий ранг державного службовця.

З матеріалів справи слідує, що наказом Національної поліції України від 28.02.2018 №174 о/с (по особовому складу) ОСОБА_1 призначено головним спеціалістом відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини, з 01.03.2018 (т.1 а.с.11).

Наказом Голови Національної поліції України від 03.12.2019 №1255 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції (т.1 а.с.20-24, 116-118), де передбачено скорочення усіх 67 - ми посад, в тому числі і керівництва Управління забезпечення прав людини Національної поліції України (далі УЗПЛ НПУ).

У зв`язку із цим, 11.12.2019 начальник Управління забезпечення прав людини Національної поліції України попередив позивача про наступне звільнення на підставі вимог ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" та ч.1 ст.49-2,ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.19, 123).

11.02.2020 відповідачем прийнято наказ №170 о/с (по особовому складу) про звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) з посиланням на вимоги п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" (т.1 а.с.12-18, 126).

Листом від 11.02.2020 №840/12/1/2/03-2020 відповідач повідомив ОСОБА_1 про його звільнення наказом від 11.02.2020 №170 о/с (т.1 а.с.124).

18.02.2020 позивач отримав від відповідача свою трудову книжку під розписку (т.1 а.с.43).

Таким чином, саме скорочення чисельності або штату юридичної особи, де працював позивач, стали підставою для початку процедури вивільнення працівників керівником державної служби відповідно до вимог ст.87 Закону України "Про державну службу", яка передбачає порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Тому, в межах спірних правовідносин, суд встановлює наявність підстав для припинення державної служби позивача, відповідно до норм чинного законодавства.

Наказом Голови Національної поліції України від 28.12.2019 №1349 внесено зміни до структури Національної поліції від 06.11.2015 №1, де передбачено перейменування Управління забезпечення прав людини в Управління дотримання прав людини Національної поліції України (далі - УДПЛ НПУ) (т.1 а.с.31-32, 127-128).

Наказом Голови Національної поліції України від 28.12.2019 № 1350 затверджено перелік змін у штатах УДПЛ НПУ та передбачено 49 посад в новоствореному Управлінні 6 з яких посади державної служби (т.1 а.с.130-144).

Отже, процес реорганізації структурного підрозділу Національної поліції України, в якому працював позивач, розпочався шляхом прийняття рішення про його скорочення згідно з наказу Голови Національної поліції України від 03.12.2019 №1255, однак фактично завершився зміною назви вказаного структурного підрозділу згідно з наказом Голови Національної поліції України від 28.12.2019 №1349.

Наступними змінами скорочені всі штатні посади Управління забезпечення прав людини (29 одиниць) і створені нові посади Управління дотримання прав людини (49 одиниць), на які було перепризначено частину працівників УЗПЛ НПУ.

Суд враховує ті обставини, що зміни в структурі та граничній чисельності структурного підрозділу Національної поліції України, на підставі яких було повідомлено позивача про наступне вивільнення, передбачені наказом від 03.12.2019 №1255 в первинній редакції (станом на 11.12.2019) і зміни, передбачені наказом Національної поліції України від 28.12.2019 №1350, мають суттєву різницю.

Доказів ознайомлення позивача з наказами Національної поліції України від 28.12.2019 №1349 та №1350 відповідач суду не надав, про наявність таких доказів не повідомив.

Голова та інші уповноважені посадові особи Національної поліції України не пропонували позивачу посад в новоствореному Управлінні, що підтверджується відзивом на позов. Поряд з цим судом встановлено та відповідачем не спростовано, що вказані пропозиції надавалися іншим працівникам Управління в порядку здійснення процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, передбаченої ст.87 Закону України "Про державну службу" у чинній на той час редакції цієї статті, у зв`язку із скороченням посад працівників Управління.

Як встановлено судом, спірним питанням в межах спірних правовідносин є наявність обов`язку у відповідача запропонувати позивачу роботу на вакантних новостворених посадах в Управлінні дотримання прав людини Національної поліції України.

Вирішуючи питання щодо законності та обґрунтованості оскарженого рішення відповідача про звільнення позивача, а також наявності підстав для поновлення позивача на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення №6-р(II)/2019 від 04.09.2019 констатував, що основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові відносини є Кодекс законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII структуру центрального органу управління поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Порядок проходження державної служби, а також підстави для її припинення врегульовано Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовіносин).

Відповідно до ст.1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Частинами 1, 2 статті 21 Закону № 889-VIII визначено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 5 статті 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87, 87-1 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII).

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абз.3 ч.3 ст.87 Закону №889-VIII).

Відповідно до ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) підставами припинення трудового договору є, зокрема 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

У випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 72, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України "Про очищення влади".

Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, з аналізу положень Закону № 889-VIII вбачається, що процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 ст.87 цього Закону регулюється нормами КЗпП України, а саме: статтями 40 та 49-2 КЗпП України.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи із тлумачення ч.1 ст.40, ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Висновки аналогічного характеру висловлені Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 у справі №520/6610/19.

Таким чином, чинний КЗпП України передбачає порядок вивільнення працівників, яким мають керуватися роботодавці, оскільки саме вони є ініціаторами розірвання трудових відносин за скороченням штату. Отже, саме на роботодавців законодавець покладає обов`язок своєчасного, за два місяці, повідомлення працівника про звільнення, про наявні вакансії та запропонувати їм роботу, за наявності таких. Тому сааме роботодавець має прикласти зусиль для встановлення наявності в працівників переважного права на залишення на роботі та наявності визначених в законодавстві підстав для застосування цього переважного права (якщо кваліфікація та продуктивність праці таких працівників однакова).

Обов`язок роботодавця щодо належного попередження працівника про звільнення та пропозиції роботи кореспондується з правом самого працівника бути обізнаним в повному обсязі про всі рішення та зміни щодо них, які стосуються підстав його звільнення, а також про наявність вакантних посад, що можуть бути йому запропоновані.

Тому Національна поліція України мала здійснити всі необхідні, передбачені чиним законодавством, заходи щодо належного повідомлення позивача та інших працівників Управління:

- про всі наступні накази № 1349, 1350, прийняті Головою Національної поліції України, що стосуються зміни структури Національної поліції України та змін у штатах Національної поліції України;

- про наявні вакансії за новим штатним розкладом, а також запропонувати їх працівникам, попередженим про звільнення, зокрема, позивачеві, з урахуванням кваліфікації, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Однак, відповідач не довів факту виконання ним в повному обсязі вказаних вимог законодавства, не підтвердив ці обставини належними доказами.

В даному випадку, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що не виконав обов`язку по працевлаштуванню позивача.

Згідно з вимогами ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, КЗпП України та Закон № 889-VIII не містить вимог, відповідно до яких, у разі вивільнення працівників за скороченням штатних посад їм мають бути запропоновані посади державних службовців за напрямками роботи чи із збереженням їх функціональних обов`язків.

Як встановлено судом і не спростовано відповідачем, колишні працівники Управління забезпечення прав людини Національної поліції України були перепризначені на посади Управління дотримання прав людини, тому питання надання пропозиції роботи в Управлінні стосовно всіх державних службовців мало бути вирішено їх керівником відповідно до вимог чинного законодавства, із дотриманням переважного права залишення на роботі, незалежно від напрямків роботи, якими вони займалися в Управлінні, з урахуванням їх кваліфікації і продуктивності праці.

Відповідач не довів того факту, що при вирішенні питання щодо можливості запропонувати позивачу іншу вакантну (рівноцінну або нижчу) посаду ним дотримані вимоги ч.1 ст.42 КЗпП України та ч.1 ст.38, а також ст.44 Закону № 889-VIII і фактично встановлено переважне право всіх працівників Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, перепризначених на вакантні посади до Управління дотримання прав людини Національної поліції України відносно позивача на залишення на роботі, а саме, що вони мають більш високу кваліфікацію та результати щорічного оцінювання службової діяльності.

Факт наявності більш високої кваліфікації і продуктивності праці в усіх інших працівників, які були попереджені про звільнення, і мали рівні з позивачем права на перепризначення на вакантні посади категорії "В" (в тому числі, які, як і позивач, мали переважне право залишення на роботі) не доведено відповідачем шляхом надання належних доказів.

Отже, як встановлено судом, жодна посада позивачу не була запропонована, хоча, відповідач не довів факту відсутності в нього можливості запропонувати позивачу роботу на посадах за новим штатним розкладом в Управлінні дотриманні прав людини, чим порушено право позивача на продовження проходження державної служби.

Зазначені вище обставини свідчать про порушення відповідачем процедури вивільнення позивача та відсутності підстав для його звільнення, отже підтверджують протиправність оскарженого наказу в частині звільнення позивача. Тому, суд визнає наказ №170 о/с від 11.02.2020, в частині звільнення ОСОБА_1 , протиправним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.

Разом з тим, позивач у своїх позовних вимогах просить поновити його на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління дотримання прав людини Національної поліції України або рівнозначну посаду в органах Національної поліції України.

Враховуючи той факт, що позивач не працював у вищевказаному підрозділі, тому поновленню у новоствореному підрозділі Національної України він не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача в частині поновлення його на новоствореній посаді, та вважає, що належним способом відновлення порушеного права є його поновлення на попередній посаді, а саме: головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020, тобто з дати, з якої розпочався вимушений прогул позивача, у зв`язку із незаконним звільненням.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до приписів ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Верховний Суд України в постанові від 14.01.2014 у справі №21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абз.3 п.3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, оскільки частину третьої статті 117 КЗпП України, виключено на підставі Закону України від 20.12.2005 № 3248- IV "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України".

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26.05.2016 у справі №6-511цс16 та у постанові Великої Палати Верховного суду від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 (провадження №11-134 ас18).

Таким чином, з відповідача - Національної поліції України, як з органу, що прийняв незаконне рішення, слід стягнути на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.02.2020 до 10.09.2020 (включно) в розмірі 216672,05 грн. (з розрахунку: 145 робочих днів х 1494,29 грн. середньоденної заробітної плати позивача, вказаної у довідці відповідача від 15.04.2020 №29/5-227) (т.1 а.с.146).

Статтею 371 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено судові рішення, які виконуються негайно, до яких відповідно до п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України належать рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до п.30 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно з п.29 рішення Європейського суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до вимог ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт наказу Національної поліції України №170 о/с від 11.02.2020 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України - з 12 лютого 2020 року.

Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 лютого 2020 року до 10 вересня 2020 року в розмірі 216672 (двісті шістнадцять тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 05 коп. (сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12 лютого 2020 року.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 31380 (тридцять одна тисяча триста вісімдесят) грн. 08 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 17 вересня 2020 року.

Суддя С.А. Борискін