Справа № 640/8255/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року м. Київ № 640/8255/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомконцерну «Військторгсервіс»
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

Концерн «Військторгсервіс» (надалі - позивач/Концерн) звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва із позовною заявою про визнання протиправними та скасування прийнятих Головним управлінням ДПС у м. Києві (надалі - відповідач/ГУ ДПС у м. Києві) податкових повідомлень-рішень № та № від 27.12.2019 р. (надалі - ППР № та №).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що контролюючим органом безпідставно застосовано ознаку повторності до податкових зобов`язань, порушення яких було виявлено вперше, та нараховано збільшені штрафні санкції на 25%, 50% та 75%.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а також вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

На виконання вимог ухвали суду ГУ ДПС у м. Києві подало до Окружного адміністративного суду м. Києва відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що ППР № та № прийняті контролюючим органом правомірно, оскільки за результатами перевірки встановлено факт несвоєчасної сплати Дирекцією «Дім побуту та торгівлі» Концерну (надалі - Дирекція) податку на доходи фізичних осіб (надалі - ПДФО) та військового збору.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2019 р. ГУ ДПС у м. Києві на підставі акта перевірки №192/26-15-05-02-06/37175103 від 28.11.2019 р. (надалі - Акт перевірки №192) та у відповідності до п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України застосовано до Дирекції штрафні (фінансові) санкції за встановлені порушення, а саме:

~ ППР № за порушення пп.168.1.1 п.168.1 та пп.168.4.4 п.168.4 ст.168 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 13 087,13 грн. (з яких 1 068,40 грн. - за податковим зобов`язанням та 12 020,27 грн. - за штрафними санкціями);

~ ППР № за порушення пп.168.1.1 та пп.168.1.5 п.168.1, пп.168.4.1 та пп.168.4.4 п.168.4 ст.168 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з ПДФО на загальну суму 141 757,81 грн. (з яких 12 820,78 грн. - за податковим зобов`язанням та 128 937,03 грн. - за штрафними санкціями).

За результатами адміністративного оскарження прийняті ГУ ДПС у м. Києві ППР № та № рішенням ДПС України №8701/6/99-00-08-05-04-26 від 06.03.2020 р. «Про результати розгляду скарги» були залишені без змін, а скарга Концерну в інтересах Дирекції за вх. №1804/6 від 15.01.2020 р. - без задоволення.

Вважаючи, що ГУ ДПС у м. Києві були порушені права та охоронювані законом інтереси Концерну під час прийняття ППР № та №, позивач оскаржив їх у судовому порядку.

При цьому, аргументуючи свою позицію щодо підстав для скасування оскаржуваних ППР, позивач зазначає, що відповідачем неправомірно підвищено розмір штрафних санкцій за повторне вчинення правопорушень, адже викладені в Акті перевірки №192 правопорушення були виявлені контролюючим органом вперше, жодних податкових зобов`язань протягом 1095 днів таких порушень ГУ ДПС у м. Києві не нараховувалось.

Крім того, у позовній заяві наявні посилання на застосування відповідачем до Дирекції штрафних санкцій за податкові зобов`язання, що виникли у період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів та які станом на дату прийняття ППР вважаються погашеними, про що свідчить додана копія ухвали Господарського суду м. Києва від 17.04.2018 р. у справі №910/23971/16.

Водночас ГУ ДПС у м. Києві у своєму відзиві на позовну заяву вказує про те, що під час здійснення перевірки Дирекції за даними наданих регістрів бухгалтерського та податкового обліків (рах.6411) було виявлено несвоєчасну сплату ПДФО із заробітної плати працівників Дирекції на загальну суму 280 926,26 грн. за січень 2018-травень 2019 рр. Також перевіркою встановлено, що Дирекцією не утримано ПДФО з доходу ОСОБА_1 у розмірі 71 226,54 грн. за період з 01.01.2016 р. по 30.06.2019 р. та станом на 01.01.2017 р. по рах. 375 «Розрахунки за відшкодування завданих збитків» за ОСОБА_1 рахується заборгованість на суму 71 226,54 грн., яка виникла внаслідок нестачі та списана Дирекцією бухгалтерською довідкою №559 від 28.04.2017 р. на підставі наказу №5-а від 28.04.2017 р. як безнадійна. Проте у зв`язку із неповідомленням ОСОБА_1 про прощення боргу шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто для самостійної сплати ПДФО та відображення його у річній податковій декларації, Дирекція зобов`язана виконати всі обов`язки податкового агента.

При цьому, за доводами відповідача, оскільки військовий збір сплачується одночасно з ПДФО та за тими ж правилами, що і ПДФО, у ході перевірки встановлено його несвоєчасну сплату Дирекцією на загальну суму 19 977,02 грн. за період січень 2018-січень 2019 рр. та не сплату військового збору у сумі 1 068,40 грн. з отриманого доходу за рахунок ОСОБА_1 .

За таких обставин, обґрунтовуючи правомірність висновків Акта перевірки №192 та прийнятих на його підставі ППР № та №, відповідач стверджує, що розмір штрафних санкцій визначається (обчислюється) з кількості вчинених правопорушень протягом певного періоду, тимчасом як кваліфікуючою ознакою (повторності) застосування збільшених розмірів штрафів, визначених ст.127 Податкового кодексу України, є допущення податковим агентом декількох правопорушень (ненарахування, неутримання та/або несплата) протягом 1095 днів, а не факт їх виявлення (визначення) контролюючим органом. Згідно із цим ГУ ДПС у м. Києві правомірно застосовано штрафні санкції за порушення в першому місяці 25%, за порушення в наступному місяці 50%, за всі виявлені в подальшому правопорушення - 75%.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішенню спору по суті, і в залежності від встановленого суд приймає рішення про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - ПК України).

Відповідно до п.161 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

За вимогами пп.1.1 та пп.1.2 п.161 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного пп.1.2 цього пункту (пп.1.3 п.161 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України).

Згідно із пп.1.4-пп.1.7 п.161 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст.168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною пп.1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у ст.171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені ст.176 цього Кодексу. Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у пп.165.1.2, пп.165.1.18, пп.165.1.52 п.165.1 ст.165 цього Кодексу.

Водночас п.162.1 ст.162 ПК України передбачено, що платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст.18 та розділом IV цього Кодексу.

При цьому згідно зі ст.18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Пунктом 163.1 ст.163 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

До того ж згідно із пп.164.1.1-164.1.3 п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із ст.177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із ст.178 цього Кодексу.

У пп.164.2.1, 164.2.6 та пп.«д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України також передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються:

~ доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту);

~ оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів минулих податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований контролюючим органом згідно із цим Кодексом;

~ дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст.165 цього Кодексу) у вигляді: основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Відповідно до пп.165.1.55 п.165.1 ст.165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи як основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року.

Таким чином, наведеними нормами ПК прямо передбачено обов`язок платника податку відобразити суму боргу, анульовану кредитором за його самостійним рішенням до закінчення строку позовної давності, у складі загального місячного (річного) оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку. Виключно у разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у визначеному пп.«д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України порядку такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. Наведене цілком відповідає економічній сутності доходу, оскільки при списанні заборгованості особа одержує економічну вигоду у вигляді збереження активів у силу припинення належного кредитору права вимоги та кореспондуючого цій вимозі обов`язку боржника витрачати кошти на погашення заборгованості за кредитом.

При цьому згідно із пп.14.1.47 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом (пп.14.1.48. п.14.1 ст.14 ПК України).

Крім того, ст.168 ПК України визначено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, у пп.168.1.1 п.168.1 якої зазначено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 цього Кодексу, у п.167.1 якої передбачається, що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду (пп.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України).

До речі, згідно із пп.168.1.6 п.168.1 ст.168 ПК України для цілей цього розділу та п.54.2 ст.54 цього Кодексу під терміном «граничний термін сплати до бюджету податку» розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом.

Також у п.31.1 ст.31 ПК України встановлено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

Відповідно до пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

За вимогами п.54.2 ст.54 ПК України грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.

Податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом (абзац 2 п.57.1 ст.57 ПК України).

У той же час порядок сплати (перерахування) податку до бюджету встановлений у п.168.4 ПК України, за вимогами пп.168.4.1-168.4.4 якого податок, утриманий з доходів резидентів та нерезидентів, зараховується до бюджету згідно з Бюджетним кодексом України. Такий порядок застосовується всіма юридичними особами, у тому числі такими, що мають філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, що розташовані на території іншої територіальної громади, ніж така юридична особа, а також відокремленими підрозділами, яким в установленому порядку надано повноваження щодо нарахування, утримання і сплати (перерахування) до бюджету податку (далі - відокремлений підрозділ). У разі прийняття рішення про створення відокремленого підрозділу юридична особа повідомляє про це контролюючі органи за своїм місцезнаходженням та місцезнаходженням таких новостворених підрозділів у встановленому порядку. Суми податку на доходи, нараховані відокремленим підрозділом на користь фізичних осіб, за звітний період перераховуються до відповідного бюджету за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу. У разі якщо відокремлений підрозділ не уповноважений нараховувати (сплачувати) податок на доходи фізичних осіб за такий відокремлений підрозділ, усі обов`язки податкового агента виконує юридична особа. Податок на доходи, нарахований працівникам відокремленого підрозділу, перераховується до відповідного бюджету за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу. Юридична особа за своїм місцезнаходженням та місцезнаходженням не уповноважених сплачувати податок відокремлених підрозділів, відокремлений підрозділ, який уповноважений нараховувати, утримувати і сплачувати (перераховувати) до бюджету податок, за своїм місцезнаходженням одночасно з поданням документів на отримання коштів для виплати належних платникам податку доходів, сплачує (перераховує) суми утриманого податку на відповідні рахунки, відкриті в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів за місцезнаходженням відокремлених підрозділів, а у випадках, передбачених цим Кодексом, - за місцезнаходженням земельних ділянок, земельних часток (паїв), виділених або не виділених в натурі (на місцевості).

Відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід. Відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе фізична особа у випадках, визначених цим розділом (пп.168.4.7 та пп.168.4.8 п.168.4 ст.168 ПК України)

До того ж п.171.1 та п.171.2 ст.171 ПК України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов`язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Також ст.110 ПК України визначені особи, які притягаються до відповідальності за вчинення правопорушень, у п.110.1 якої зазначено, що платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

При цьому відповідно до п.109.1 та п.109.2 ст.109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Вчинення платниками податків, їх посадовими особами та посадовими особами контролюючих органів порушень законів з питань оподаткування та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

За порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: фінансова; адміністративна; кримінальна. Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені (ст.111 ПК України).

Згідно із п.113.1 та п.113.3 ст.113 ПК України строки застосування, сплата, стягнення та оскарження сум штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) здійснюються у порядку, визначеному цим Кодексом для сплати, стягнення та оскарження сум грошових зобов`язань. Суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) зараховуються до бюджетів, до яких згідно із законом зараховуються відповідні податки та збори. Штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються у порядку та у розмірах, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. Застосування за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), не передбачених цим Кодексом та іншими законами України, не дозволяється.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи правомірність оскаржуваних ППР, відповідач у своєму відзиві зазначає, що згідно із даними Акта перевірки №192 контролюючим органом на підставі наданих Дирекцією до перевірки регістрів бухгалтерського та податкового обліків по рахунку 6411 було встановлено несвоєчасну сплату ПДФО із заробітної плати працівників Дирекції на загальну суму 280 926,26 грн. (за січень 2018 р. на суму 15 381,54 грн.; за березень-липень, вересень-жовтень 2018 р., січень, березень, травень 2019 р. на суму 265 544,72 грн.), а також по рахунку 642 - несвоєчасну сплату військового збору на загальну суму 19 977,02 грн. (за січень 2018 р. на суму 1 540,99 грн.; за лютий, березень, травень-липень, вересень, жовтень, жовтень 2018 р., січень 2019 р. на суму 18 436,03 грн.).

Крім того, у відзиві наявні посилання на встановлену перевіркою станом на 01.01.2017 р. по рахунку 375 «Розрахунки за відшкодування завданих збитків» заборгованість за ОСОБА_1 на суму 71 226,54 грн., яка виникла внаслідок недостачі, виявленої під час проведеної інвентаризації ательє №1 від 03.12.2012 р., та була списана бухгалтерською довідкою Дирекції №559 від 28.04.2017 р. згідно із наказом за №5-а від 28.04.2017 р. як безнадійна. Оскільки перевіркою не було підтверджено факту повідомлення Дирекцією ОСОБА_1 про прощення боргу, контролюючий орган прийшов до висновку про не утримання Дирекцією ПДФО за період з 01.01.2016 р. по 30.06.2019 р. з доходу ОСОБА_1 у розмірі 71 226,54 грн.

Враховуючи відсутність у позовній заяві заперечень позивача щодо несвоєчасності сплати ним ПДФО та військового збору, суд не може погодитись із висновками відповідача щодо заниження Дирекцією податкового зобов`язання з ПДФО та військового збору на суму прощеної (анульованої) заборгованості у розмірі 71 226,54 грн., яка була списана Дирекцією бухгалтерською довідкою №559 від 28.04.2017 р. на підставі наказу №5-а від 28.04.2017 р. як безнадійна, що за доводами контролюючого органу є доходом, отриманим платником податку як додаткове благо.

Так, відповідно до пп.«д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України (у редакції, чинній на дату списання заборгованості) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

До речі, згідно із пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК України безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість померлої фізичної особи, за відсутності у неї спадкового майна, на яке може бути звернено стягнення;

в) прострочена заборгованість осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими;

г) заборгованість фізичних осіб, прощена кредитором, за винятком заборгованості осіб, пов`язаних з таким кредитором, та осіб, які перебувають з таким кредитором у трудових відносинах, та осіб, які перебували з таким кредитором у трудових відносинах, і період між датою припинення трудових відносин таких осіб та датою прощення їх заборгованості не перевищує три роки (була чинна станом на дату списання заборгованості);

ґ) прострочена понад 180 днів заборгованість особи, розмір сукупних вимог кредитора за якою не перевищує мінімально встановленого законодавством розміру безспірних вимог кредитора для порушення провадження у справі про банкрутство, а для фізичних осіб - заборгованість, що не перевищує 25 відсотків мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у разі відсутності законодавчо затвердженої процедури банкрутства фізичних осіб);

д) актив у вигляді корпоративних прав або не боргових цінних паперів, емітента яких визнано банкрутом або припинено як юридичну особу у зв`язку з його ліквідацією;

е) сума залишкового призового фонду лотереї станом на 31 грудня кожного року;

є) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії щодо примусового стягнення майна боржника не призвели до повного погашення заборгованості;

ж) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв`язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством;

з) заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією.

З огляду на викладені у відзиві пояснення відповідача встановлено, що станом на 01.01.2017 р. по рахунку 375 «Розрахунки за відшкодуванням завданих збитків» за ОСОБА_1 рахується заборгованість у сумі 71 226,54 грн., яка виникла внаслідок нестачі, виявленої під час проведеної інвентаризації ательє №1 від 03.12.2012 р.

Тим же часом слід звернути увагу, що за вимогами Плану рахунків бухгалтерського обліку та Інструкції про його застосування, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 р. №291 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 09.12.2011 р. №1591) та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 21.12.1999 р. за №892/4185 та за №893/4186, які застосовується підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами (крім банків і бюджетних установ) незалежно від форм власності, організаційно-правових форм і видів діяльності, а також виділених на окремий баланс філій, відділень та інших відособлених підрозділів юридичних осіб, рахунки класу 3 «Кошти, розрахунки та інші активи» призначені для узагальнення інформації про наявність і рух грошових коштів (у національній та іноземній валюті у касах, на розрахункових (поточних), валютних та інших рахунках у банках), електронних грошей, грошових документів, короткострокових векселів одержаних і фінансових інвестицій, дебіторської заборгованості, резерву сумнівних боргів і витрат майбутніх періодів.

На рахунку 37 «Розрахунки з різними дебіторами» ведеться облік розрахунків за поточною дебіторською заборгованістю з різними дебіторами за авансами виданими, нарахованими доходами, за претензіями, за відшкодуванням завданих збитків, за позиками членів кредитних спілок та за іншими операціями. Рахунок 37 «Розрахунки з різними дебіторами» має такі субрахунки, у т.ч.: 375 «Розрахунки за відшкодуванням завданих збитків». За дебетом рахунку 37 «Розрахунки з різними дебіторами» відображається виникнення дебіторської заборгованості, за кредитом - її погашення чи списання.

На субрахунку 375 «Розрахунки за відшкодуванням завданих збитків» ведеться облік розрахунків за відшкодуванням підприємству завданих збитків у результаті нестач і втрат від псування цінностей, нестач та розкрадання грошових коштів, якщо винуватця виявлено.

Крім того, методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затверджене наказом Міністерства фінансів України 08.10.1999 р. №237 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25.10.1999 р. за №725/4018 (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - П(С)БО 10). Це Положення (стандарт) застосовується з урахуванням особливостей оцінки та розкриття інформації щодо дебіторської заборгованості, встановлених іншими положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.4 П(С)БО 10 безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позивної давності.

Згідно із п.п.5-7 П(С)БО 10 дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума. Поточна дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги визнається активом одночасно з визнанням доходу від реалізації продукції, товарів, робіт і послуг та оцінюється за первісною вартістю. У разі відстрочення платежу за продукцію, товари, роботи, послуги з утворенням від цього різниці між справедливою вартістю дебіторської заборгованості та номінальною сумою грошових коштів та/або їх еквівалентів, що підлягають отриманню за продукцію, товари, роботи, послуги, така різниця визнається дебіторською заборгованістю за нарахованими доходами (процентами) у періоді її нарахування. Поточна дебіторська заборгованість, яка є фінансовим активом (крім придбаної заборгованості та заборгованості, призначеної для продажу), включається до підсумку балансу за чистою реалізаційною вартістю. Для визначення чистої реалізаційної вартості на дату балансу обчислюється величина резерву сумнівних боргів.

Пунктом 11 П(С)БО 10 також передбачено, що виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів. Поточна дебіторська заборгованість, щодо якої створення резерву сумнівних боргів не передбачено, у разі визнання її безнадійною списується з балансу з відображенням у складі інших операційних витрат.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод, тобто у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка виявлена внаслідок нестачі, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує доход платника податку. Водночас у разі прощення (анулювання) кредитором суми боргу за його власним рішенням в межах строку позовної давності та відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника відповідної суми боргу у платника податку-боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок такої суми.

Поряд із цим відповідно до ст.256 та ч.1 ст.257 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст.605 ЦК України).

Приймаючи до уваги вищезазначені приписи податкового законодавства, суд приходить до висновку, що безнадійною заборгованістю, зокрема, є заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності, та заборгованість фізичних осіб, прощена кредитором, за винятком заборгованості осіб, пов`язаних з таким кредитором, та осіб, які перебувають з таким кредитором у трудових відносинах, та осіб, які перебували з таким кредитором у трудових відносинах, і період між датою припинення трудових відносин таких осіб та датою прощення їх заборгованості не перевищує три роки.

Тобто, спірна заборгованість у сумі 71 226,54 грн. є безнадійною дебіторською заборгованістю, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позивної давності, що відповідає ознакам безнадійної заборгованості, визначеним пп.«а» та пп.«г» пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК України. Натомість заборгованість у розумінні пп.«д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України, про яку вказує відповідач у своєму відзиві, є сумою боргу, який прощено (анульовано) самими кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Згідно із цим оскільки Дирекцією не приймалось рішень про прощення (анулювання) спірної суми боргу в межах строку позовної давності, трирічний перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права та/або про особу, яка його порушила, - виявлена нестача за ОСОБА_1 під час проведеної інвентаризації ательє №1 від 03.12.2012 р., тому у позивача був відсутній обов`язок щодо повідомлення боржника про прощення (анулювання) боргу та включення суми прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено, згідно із чим Дирекцією правомірно не утримано прощений (анульований) борг фізичній особі за ознакою доходу як додаткове благо.

При цьому суд враховує ст.85 ПК України, у п.85.4 якої передбачено, що право контролюючого органу при проведенні перевірок отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Проте відповідач, вказуючи на встановлення під час проведення перевірки Дирекції факту неутримання ПДФО та несплати військового збору за період з 01.01.2016 р. по 30.06.2019 р. з доходу ОСОБА_1 , що призвело до заниження податкових зобов`язань по сплаті таких податку та збору до бюджету, не надав до суду ані самого Акту перевірки №192, ані копій документів, на які він посилається у відзиві як на підставу для висновків щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства заниження сум податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору, як і не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що дохід на суму 71 226,54 грн. був фактично отриманий платником податку саме як додаткове благо, а не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Більше того, суд акцентує увагу на тому, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2020 р. у даній справі судом були витребувані від ГУ ДПС у м. Києві належним чином завірені копії матеріалів, що стали підставою для прийняття оскаржуваних ППР № та №, проте такі вимоги суду були проігноровані відповідачем, а тому суд був позбавлений можливості перевірити та підтвердити викладені в Акті перевірки №192 факти виявлених порушень належними первинними документами.

До того ж у відзиві контролюючого органу не наведено договорів, на підставі яких виникла заборгованість, суть відносин між Дирекцією та ОСОБА_1 (купівля-продаж, трудові відносини тощо), не наведено остаточної дати виникнення такої заборгованості та дати сппливу позовної давності, не наведено інформації щодо обставин виникнення безпосередньої нестачі та розрахованої суми боргу, щодо порядку та можливості/неможливості відшкодування боржником заборгованості в межах строку позовної давності, тощо.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено, що сума анульованої (прощенної) заборгованості у розмірі 71 226,54 грн. є доходом платника податків в розумінні ПК України, який підлягає оподаткуванню в порядку пп.«д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України, зрештою, ГУ ДПС у м. Києві не доведено належними, достовірними та допустимими доказами факти виявлених правопорушень щодо неутримання Дирекцією ПДФО та несплати військового збору на суму 71 226,54 грн., внаслідок чого суд вважає оскаржувані ППР № та № в частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПДФО та військового збору протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Водночас з огляду на доданий до оскаржуваного ППР № розрахунок штрафних (фінансових) санкцій, за заниження Дирекцією податкового зобов`язання по сплаті до бюджету ПДФО на суму 71 226,54 грн. та за несвоєчасну сплату до бюджету суми ПДФО у розмірі 280 926,26 грн. контролюючим органом збільшено суму податкового зобов`язання з ПДФО на суму 12 820,78 грн. (71 226,54х18%) та нараховано штрафні санкції на суму 128 937,03 грн., у т.ч.: у відповідності до п.127.1 ст.127 ПК України (12 820,78х25% + 15 381,54х50% + 140 748,60х75%) та у відповідності до п.126.1 ст.126 ПК України (124 796,12х10%).

При цьому згідно із доданим розрахунком штрафних (фінансових) санкцій до ППР № за заниження Дирекцією податкового зобов`язання по сплаті до бюджету військового збору на суму 71 226,54 грн. та за несвоєчасну сплату до бюджету суми військового збору у розмірі 19 977,02 грн., відповідачем збільшено суму податкового зобов`язання з військового збору на 1 068,40 грн. (71 226,54х1,5%) та нараховано штрафні санкції на суму 12 020,27 грн., у т.ч.: у відповідності до п.127.1 ст.127 ПК України (1 068,40х25% + 1 540,99х50% + 14 060,11х75%) та у відповідності до п.126.1 ст.126 ПК України (4 375,92х10%).

Таким чином, під час проведення перевірки ГУ ДПС у м. Києві було встановлено вчинення Дирекцією таких правопорушень як: неутримання ПДФО за період з 01.01.2016 р. по 30.06.2019 р. з доходу ОСОБА_1 у розмірі 71 226,54 грн., несвоєчасна сплата до бюджету суми ПДФО у розмірі 280 926,26 грн., не сплата військового збору у сумі 1 068,40 грн. з отриманого доходу ОСОБА_1 та несвоєчасна сплата військового збору на загальну суму 19 977,02 грн.

За таких обставин суд вважає за належне звернути увагу, що відповідно до п.115.1 ст.115 ПК України у разі вчинення платником податків двох або більше порушень законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) застосовуються за кожне вчинене разове та триваюче порушення окремо.

У разі застосування контролюючими органами до платника податків штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, такому платнику податків надсилаються (вручаються) податкові повідомлення - рішення. За одне податкове правопорушення контролюючий орган може застосувати тільки один вид штрафної (фінансової) санкції (штрафу), передбаченої цим Кодексом та іншими законами України (п.116.1 та п.116.2 ст.116 ПК України).

Поряд із цим ст.126 ПК України передбачає застосування штрафник (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення правил сплати (перерахування) податків, згідно із п.126.1 у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

~ при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

~ при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Отже, вказане правопорушення полягає у виконанні платником податків обов`язку щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання після закінчення встановлених ПК України строків їх сплати, тобто таке порушення може мати місце, якщо контролюючий орган встановить, що платник податків сплатив узгоджене грошове зобов`язання, але несвоєчасно. Згідно із цим положення ПК України чітко визначають момент узгодження грошового зобов`язання з ПДФО та строки перерахування податку до бюджету. У разі несплати сум узгоджених грошових зобов`язань у строки, встановленні податковим законодавством, вони набувають статусу податкового боргу і платник податків несе відповідальність у вигляді штрафу за порушення строків перерахування податку.

Тим же часом ст.127 ПК України встановлені штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків у джерела виплати, у відповідності до п.127.1 якої ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Відповідальність за погашення суми податкового зобов`язання або податкового боргу, що виникає внаслідок вчинення таких дій, та обов`язок щодо погашення такого податкового боргу покладається на особу, визначену цим Кодексом, у тому числі на податкового агента. При цьому платник податку - отримувач таких доходів звільняється від обов`язків погашення такої суми податкових зобов`язань або податкового боргу, крім випадків, встановлених розділом IV цього Кодексу.

Таким чином, відповідальність за правопорушення, передбачене ст. 127 ПК України, може наставати у разі, коли платник податків, у тому числі податковий агент, допускає бездіяльність щодо нарахування, утримання та/або сплати (перерахування) податків до або під час виплати доходу на користь іншого платника, тобто взагалі відсутній факт виконання вказаних обов`язків платником податків (податковим агентом). У такому випадку контролюючий орган за результатами перевірки визначає суму грошового зобов`язання платнику податків та застосовує штраф у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету, а вчинені протягом 1095 днів втретє та більше - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.11.2015 р. у справі №21-2919а15, згідно із якою положення статті 126 ПК щодо застосування штрафної санкції застосовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати. Тобто, у разі, якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов`язання протягом строків, передбачених ПК України такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до ст.126 ПК України. Положення ст.127 ПК України встановлюється як міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при чому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено ст.126 ПК України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу. Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

З огляду на ППР № встановлено, що відповідач застосував до Дирекції штрафні санкції на загальну суму 128 937,03 грн. на підставі п.127.1 ст.127 ПК України за вчинене разове правопорушення - неутримання ПДФО за період з 01.01.2016 р. по 30.06.2019 р. з доходу ОСОБА_1 у розмірі 71 226,54 грн. разом із штрафними санкціями на підставі п.126.1 ст.126 та п.127.1 ст.127 ПК України за вчинене триваюче порушення - несвоєчасну сплату до бюджету суми ПДФО у розмірі 280 926,26 грн. Також оскаржуваним ППР № контролюючим органом також було разом застосовано штрафні (фінансові) санкції за одне разове правопорушення - заниження Дирекцією податкового зобов`язання по сплаті до бюджету військового збору на суму 71 226,54 грн. та одне триваюче правопорушення - за несвоєчасну сплату до бюджету суми військового збору у розмірі 19 977,02 грн.

Проте, на думку суду, застосування в одному ППР штрафних санкцій на підставі ст.126 та ст.127 разом за два правопорушення одночасно є грубим порушенням передбаченого ст.115 ПК України порядку.

Більше того, суд звертає увагу на те, що в даному випадку в діях позивача не вбачається повторності, оскільки вказані порушення податкового законодавства були виявлені однією перевіркою, а відповідачем при прийнятті оскаржуваних ППР визначено розмір штрафу на підставі ст.127 ПК України, тобто за ненарахування, неутримання та/або несплату податку на доходи фізичних осіб взагалі, нараховано з ознаками повторності та як за такі, що здійснені втретє. В даному випадку існує одне разове порушення щодо неутримання ПДФО/неперерахування до бюджету військового збору, відповідальність за яке встановлено ст.127 ПК України, та одне триваюче порушення щодо несвоєчасної сплати ПДФО/військового збору, відповідальність за яке передбачена ст.126 ПК України, а тому застосування санкцій, визначених за порушення, яке полягає у ненарахуванні, неутриманні та/або несплаті ПДФО взагалі, та ще й як за порушення, що здійснені втретє, на переконання суду, є необґрунтованим.

Поряд із цим, надаючи правову оцінку посиланням позивача на ухвалу Господарського суду м. Києва від 21.03.2017 р. у справі №910/23971/16 як на підставу визнання протиправності нарахування відповідачем штрафних санкції на податкові зобов`язання, що виникли у період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів та станом на день прийняття ППР вважаються погашеними, суд зазначає, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень у справі №910/23971/16 Господарським судом м. Києва була постановлена ухвала від 21.07.2017 р. про порушення провадження у справі про банкрутство, якою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника (Концерну) з 21.03.2017 р.

Також ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.04.2018 р. у справі №910/23971/16 була задоволена заява боржника про затвердження мирової угоди у справі №910/23971/16 від 27.03.2018 р., затверджена мирова угода від 06.03.2018 р., укладену між кредиторами та боржником у справі №910/23971/16 про банкрутство Концерну, а провадження у справі №910/23971/16 закрите.

Так, умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 р. №2343-XII (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Закон №2343).

Відповідно до абзацу 5 ч.1 ст.1 Закону №2343 грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, в тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, які виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Законом;

Кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя) (абзац 8 ч.1 ст.1 Закону №2343).

Згідно із ч.15 ст.16 Закону №2343 з моменту відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство:

Ш пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство;

Ш пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися у випадку та порядку, передбачених цим Законом;

Ш арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство;

Ш корпоративні права засновників (учасників, акціонерів) боржника реалізуються з урахуванням обмежень, встановлених цим Законом;

Ш задоволення вимог засновника (учасника) боржника - юридичної особи про виділення частки в майні боржника у зв`язку з виходом із складу його учасників забороняється;

Ш рішення про реорганізацію або ліквідацію юридичної особи - боржника приймається в порядку, визначеному цим Законом.

За вимогами ст.19 Закону №2343 мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

Ш забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах;

Ш забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій;

Ш не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій;

Ш зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію;

Ш не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів застосовується до вимог кредиторів щодо відшкодування збитків, що виникли через відмову боржника від виконання правочинів (договорів) у процедурі санації, у порядку, передбаченому цим Законом.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів у разі одночасного задоволення вимог кредиторів у процедурі розпорядження майном керуючим санацією згідно з планом санації або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому цим Законом.

Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п`ятою цієї статті не поширюється дія мораторію.

Задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство.

Правові наслідки дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовуються, якщо провадження у справі припинено на підставі п.11 ч.1 ст.83 цього Закону.

Крім того, у ч.4 ст.23 Закону №2343 вказано, що особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі. Відповідне правило не поширюється на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування і на вимоги Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та/або її дочірнього підприємства, що здійснювало постачання природного газу на підставі ліцензії, щодо сплати заборгованості (у тому числі неустойки, 3 відсотків річних та інфляційних втрат) за поставлений/спожитий природний газ, що утворилася станом на 1 травня 2015 року.

Відповідно до ч.8 ст.23 Закону №2343 вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів. Розпорядник майна зобов`язаний окремо внести до реєстру відомості про вимоги щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також про вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян, згідно із заявами таких кредиторів та/або даними обліку боржника.

Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть пред`явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

За результатом аналізу викладених норм можна дійти висновку, що наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв`язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов`язання, і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов`язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов`язання.

При цьому дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів. До речі, що стосується зобов`язань поточних кредиторів, то за цими зобов`язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов`язаннями, похідними від основного зобов`язання, згідно із чим мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Невиконання таких зобов`язань є правопорушенням, а тому нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання зазначених зобов`язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також штрафних санкцій ґрунтується на законі.

Нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій з усіх видів заборгованості за зобов`язаннями, строк виконання яких настав після порушення справи про банкрутство та введення мораторію, припиняється згідно з ч.1 ст.23 Закону №2343 лише з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 23.05.2006 р. у справі №21-104во05, від 07.11.2006 р. у справі №21-772во06 та від 26.02.2013 р. у справі №21-34а13, а також у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 р. №К/9901/8892/18 (справа №826/3171/15).

Таким чином, оскільки строк виконання зобов`язань зі сплати ПДФО та військового збору настав у позивача після порушення провадження у справі №910/23971/16 про банкрутство (21.03.2017 р.) дія мораторію на виконання цих зобов`язань, у т.ч. заборони стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, та незастосовування інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, не поширюється.

У той же час відповідно до ч.ч.1, 2 та 8 ст.77 Закону №2343 під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та/або розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється шляхом укладення угоди між сторонами. Мирова угода може бути укладена на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство. У процедурі розпорядження майном боржника мирову угоду може бути укладено лише після виявлення всіх кредиторів і затвердження господарським судом реєстру вимог кредиторів. З прийняттям рішення про укладення мирової угоди припиняється дія процедур розпорядження майном боржника, санації та ліквідації.

Згідно зі ст.78 Закону №2343 мирова угода може бути укладена тільки щодо вимог, забезпечених заставою, вимог другої та наступних черг задоволення вимог кредиторів, визначених цим Законом.

У разі якщо умови мирової угоди передбачають розстрочку чи відстрочку або прощення (списання) боргів чи їх частини, орган стягнення зобов`язаний погодитися із задоволенням частини вимог з податків, зборів (обов`язкових платежів) на умовах такої мирової угоди з метою забезпечення відновлення платоспроможності підприємства. При цьому податковий борг, який виник у строк, що передував трьом повним календарним рокам до дня подання заяви про порушення справи про банкрутство до господарського суду, визнається безнадійним та списується, а податкові зобов`язання чи податковий борг, які виникли у строк протягом трьох останніх перед днем подання заяви про порушення справи про банкрутство до господарського суду календарних років, розстрочується (відстрочується) або списується на умовах мирової угоди. Зазначену мирову угоду підписує керівник відповідного органу доходів і зборів за місцезнаходженням боржника.

Не підлягає прощенню (списанню), відстрочці та/або розстрочці за умовами мирової угоди заборгованість із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв`язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов`язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв`язку з припиненням трудових відносин.

Погашення вимог кредиторів за умовами мирової угоди здійснюється з дотриманням черговості, встановленої цим Законом. Для кредиторів, які не брали участі в голосуванні або проголосували проти укладення мирової угоди, не можуть бути встановлені умови гірші, ніж для кредиторів, які висловили згоду на укладення мирової угоди, вимоги яких віднесені до однієї черги.

За вимогами ст.79 Закону №2343 мирова угода укладається у письмовій формі та підлягає затвердженню господарським судом, про що зазначається в ухвалі господарського суду про закриття провадження у справі про банкрутство. Мирова угода набирає чинності з дня її затвердження господарським судом і є обов`язковою для боржника (банкрута), кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою, кредиторів другої та наступних черг. Мирова угода повинна містити положення про: розміри, порядок і строки виконання зобов`язань боржника; відстрочку чи розстрочку або прощення (списання) боргів чи їх частини. Крім того, мирова угода може містити умови щодо: виконання зобов`язань боржника третіми особами; задоволення вимог кредиторів іншими способами, що не суперечать закону.

З дня затвердження мирової угоди боржник приступає до погашення вимог кредиторів згідно з умовами цієї мирової угоди. Затвердження господарським судом мирової угоди є підставою для закриття провадження у справі про банкрутство (ч.5 та ч.6 ст.81 Закону №2343).

До речі, ч.1 ст.83 Закону передбачається, що господарський суд закриває провадження у справі про банкрутство, якщо:

1) боржник - юридична особа не внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

2) юридичну особу, яка є боржником, припинено в установленому законодавством порядку, про що є відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

3) у провадженні господарського суду є справа про банкрутство того ж боржника;

4) затверджений звіт керуючого санацією боржника в порядку, передбаченому цим Законом;

5) затверджена мирова угода в порядку, передбаченому цим Законом;

6) затверджений звіт ліквідатора в порядку, передбаченому цим Законом;

7) боржник виконав усі зобов`язання перед кредиторами;

8) до боржника після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про його банкрутство не висунуто вимог;

9) згідно із законом справа не підлягає розгляду в господарських судах України;

11) господарським судом не встановлені ознаки неплатоспроможності боржника;

12) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.83 Закону №2343 провадження у справі про банкрутство може бути припинено у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 5, 9 і 10 частини першої цієї статті, на всіх стадіях провадження у справі про банкрутство (до та після визнання боржника банкрутом); у випадках, передбачених пунктами 3, 4, 7, 8 і 11 частини першої цієї статті - лише до визнання боржника банкрутом, а у випадку, передбаченому пунктом 6 частини першої цієї статті, - лише після визнання боржника банкрутом.

Про закриття провадження у справі про банкрутство виноситься ухвала.

У випадках, передбачених пунктами 4 - 7 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про закриття провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Як вбачається з ухвали Господарського суду м. Києва від 17.04.2018 р. у справі №910/23971/16 та викладеного у ній змісту затвердженої мирової угоди від 06.03.2018 р. (надалі - Мирова угода), Мирова угода укладена щодо вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, а саме: вимог кредиторів ІІІ, ІV, VI черги визначених ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.06.2017 року по справі № 910/23971/16 на загальну суму 33 089 203,79 грн. Крім того, додатково до VI черги мирової угоди включені кредиторські вимоги Головного управління ДФС у м. Києві у розмірі 5 686 278,27 грн., які виникли в результаті порушення провадження у справі про банкрутство та проведення мораторію та не увійшли до реєстру вимог кредиторів затвердженого ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.06.2017 року по справі № 910/23971/16.

Суд звертає увагу на розділ ІІІ Мирової угоди «Порядок виконання зобов`язань боржника», в якому встановлено, що ця угода укладається щодо непогашених вимог кредиторів, включених судом до реєстру вимог кредиторів до Боржника на загальну суму - 33089203 (тридцять три мільйони вісімдесят дев`ять тисяч двісті три) грн. 79 коп. та кредиторських вимог на загальну суму 6 088 928,35 грн., які виникли в результаті порушення провадження у справі про банкрутство та проведення мораторію й не увійшли до реєстру вимог кредиторів затвердженого ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.06.2017 року по справі № 910/23971/16. Вимоги кредиторів ІІІ, ІV та VІ черги будуть погашені у строки, в порядку та на умовах, які визначені в даній Мировій угоді шляхом розстрочки на 120 календарних місяців згідно графіку.

Погашення Боржником вимог кредиторів по Мировій угоді не звільняє його від виконання поточних зобов`язань, в тому числі донарахованих в результаті перевірок контролюючих органів та узгоджених в установленому законодавством порядку. Боржник гарантує їх сплату в установленому законодавством України порядку.

Податковий борг боржника, який визначений в даній Мировій угоді, не підлягає списанню відповідно до вимог ст. 78 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Також Господарський суд м. Києва своєю ухвалою від 17.04.2018 р. у справі №910/23971/16 постановив, що дана Мирова угода набуває чинності з дати її затвердження Господарським судом м. Києва, закрив провадження у справі №910/23971/16 та зазначив, що вимоги конкурсних кредиторів відповідно до ч. 4 ст. 83 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Отже, у розумінні ст.83 Закону №2343 погашеними вважаються вимоги виключно конкурсних кредиторів, однак в даному випадку ГУ ДПС у м. Києві є поточним кредитором - кредитором за вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство, а тому не звільняє позивача від виконання поточних зобов`язань, у тому числі донарахованих в результаті перевірок контролюючих органів та узгоджених в установленому законодавством порядку.

Згідно із цим, беручи до уваги те, що відповідачем при притягненні позивача до відповідальності неправомірно застосовано штрафні санкції, передбачені як ст.127 ПК України, так і ст.126 ПК України одночасно, суд доходить висновку про протиправність оскаржуваних ППР та наявність підстав для їх скасування у цій частині.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005 р., п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006 р., п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010 р., п.58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 09.12.1994 р., п.29).

Відповідно до ч. 5 та ч. 8 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно із ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Концерну у повному обсязі, оскільки відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність прийняття ним ППР № та №.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи висновок суду щодо задоволення позову у повному обсязі та наявність у матеріалах справи такого доказу сплати судового збору як платіжне доручення №9465 від 07.04.2020 р. на суму 2 322,70 грн., суд вирішив судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов концерну «Військторгсервіс» до Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 27.12.2019 р.

3. Стягнути на користь концерну «Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд.28-А, ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 2 322 (дві тисячі триста двадцять дві) грн. 70 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова