Справа № 320/4553/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4553/19 Головуючий у І інстанції - Лисенко В.І.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 1 031 405, 90 грн.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначає, що згідно з наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 14.05.2010 року № 320, його звільнено з військової служби, при цьому, Відповідачем несвоєчасно проведено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, а саме 15 серпня 2019 року, у той час, як ОСОБА_1 звільнений зі служби 14 травня 2010 року. На переконання Позивача, Відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, передбачену статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України, а тому зобов`язаний виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14.05.2010 року по 15.08.2019 року у розмірі 1 031 405,90 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 1 031 405 (один мільйон тридцять одна тисяча чотириста п`ять) грн. 90 коп.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

В апеляційній скарзі Державне підприємство обслуговування повітряного руху України посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України зазначає, що стаття 117 КЗпП України передбачає виплату працівникам лише середнього заробітку, який розраховується відповідно до Постанова Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, пунктом 4 розділу III якої прямо зазначено про те, що до складу середнього заробітку не включаються одноразові виплати в тому числі одноразова грошова допомога при звільненні. Однак, судом першої інстанції даний аргумент не було враховано та постановлено рішення яке не відповідає приписам ст. 117 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України № 100. Крім того, Відповідач звертає увагу на те, що стягнена з Украероруху сума одноразового грошового забезпечення на користь ОСОБА_1 має разовий характер та не підлягає компенсації.

Позивачем не подано відзив на апеляційну скаргу.

Окрім того, на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги від Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в яких зазначає, що судом першої інстанції було допущено невідповідність висновків дійсним обставинам справи та постановлено стягнути суму коштів у розмірі 1 031 405,90 грн., яка значно перевищує можливі завдані збитки несвоєчасним розрахунком та є неспівмірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби у Збройних Силах України, наказом Міністра оборони України від 19.10.1999 року № 600 був відряджений зі Збройних сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України із залишенням на військовій службі.

З грудня 1999 року Позивач проходив військову службу на посадах в Украерорусі.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) № 320 від 15.04.2010 року, ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у відставку за пунктом «Б» частини 6 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з посади провідного інженера групи з функціонування та розвитку об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України відділу з організації та використання повітряного простору Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (а.с. 14).

Відповідно до наказу Украероруху № 273/о від 14.05.2010 року, Позивач був звільнений з служби з вислугою років на військовій службі тривалістю 25 років 08 місяців (а.с. 15).

На момент звільнення Позивача, розмір його грошового забезпечення становив 9 310,00 грн., що підтверджується довідкою Украероруху за № 10.1-494 від 17.05.2010 року (а.с. 17).

10 вересня 2018 року Позивач звернувся з листом до ДП «Украерорух» з вимогою здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % від грошового забезпечення за кожен календарний рік вислуги, що становило 116 375,00 грн. (а.с. 19).

У відповідь, листом від 08.10.2018 року № 1.26.2-4800 «Про виплату грошової допомоги», ДП Обслуговування повітряного руху України повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких Інших осіб» та пункту 4 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виплата одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби, та має виплачуватись за рахунок коштів Державного бюджету, призначених для утримання Збройних Сил України, а ДП "Украерорух" не отримує кошти з державного бюджету України, і тому не може здійснювати виплату зазначеної грошової допомоги (а.с. 20).

Не погодившись із такою відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, Позивач звернувся до адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі № 320/13/19 було зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 116 375,00 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2019 року вказане рішення було залишене без змін.

На виконання даного судового рішення, 15.08.2019 року Відповідач здійснив виплату зазначеної грошової допомоги в розмірі 116 375,00 грн., що підтверджується довідкою Приват-банку (а.с. 18).

Позивач вважає, що відповідно до положень частини першої статті 117 КЗпП Відповідач повинен додатково виплатити йому середній заробіток за час затримки з 14.05.2010 року по день фактичного розрахунку у розмірі 1 031 405,90 грн., тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Позивач був звільнений з підприємства 14 травня 2010 року, а виплата йому була здійснена підприємством 15 серпня 2019 року. Підприємство затримало розрахунок з Позивачем на 3379 днів, а тому сума середнього заробітку за час затримки, становить 1 031 405,90 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідна одноразова грошова допомога у розмірі 116 375,00 грн. виплачена Позивачу 15 серпня 2019 року.

Отже, виходячи із встановлених обставин, колегія суддів зазначає, що під час розгляду цієї справи питання правомірності нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не вирішується, оскільки вказана допомога була виплачена у серпня 2019 року. Тому спір у цій справі стосується лише наявності підстав для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні Позивача.

З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.

При цьому, одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення, тому посилання Відповідача на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення - не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

При цьому, така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини Відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року в справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року в справі № 809/698/16, від 06 березня 2020 року в справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року в справі № 812/639/18 та від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.

Посилання Відповідача на приписи Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є необґрунтованим, оскільки Позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а спірні правовідносини виникли з приводу відповідальності Відповідача за затримку розрахунку при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: О.М. Оксененко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 17.09.2020 року.