Справа № 200/18161/17(2а/200/327/18)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2020 року м. Дніпросправа № 200/18161/17(2а/200/327/18)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2018 року

у адміністративній справі №200/18161/17(2а/200/327/18) за позовом громадської організації «Самозахист підприємців» до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2018 року задоволено адміністративний позов громадської організації «Самозахист підприємців» до Дніпровської міської ради та визнано протиправним і скасовано рішення Дніпровської міської ради №64/24 від 20.09.2017 року «Про заборону продажу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв у тимчасових спорудах та об`єктах транспортної інфраструктури міста Дніпра», а з Дніпровської міської ради стягнуто на користь громадської організації «Самозахист підприємців» судовий збір в сумі 1600 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав його необгрунтованості, безпідставності та неправильного застосування норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи, у звязку з чим просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.

Мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апелянт вказує на розгляд судом позову громадської організації «Самозахист підприємців» до Дніпровської міської ради в одне судове засідання без повідомлення відповідача по справі та без участі його представника, чим порушено принцип рівності учасників судового процесу, право сторони бути обізнаним та приймати участь при розгляді і вирішенні спору, а також грубо порушено положення ч.3 ст.124, ч.3 ст.126, ст.128, ст.129, ч.ч.1, 2 ст.194, ч.9 ст.205 КАС України. На обґрунтування зазначеного, апелянт вказує на те, що ухвалою суду від 20.10.2017 було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 27.03.2018 о 15.30 год. І в цей же день винесено рішення, в якому зазначається, що представник позивача подав заяву про розгляд трави у його відсутність. Проте з матеріалів справи не вбачається наявність даної заяви, судова повістка з повідомленням щодо призначення судового засідання по даній справі на 27.03.2018 о 15 год. 30 хв. та підписана секретарем судового засідання, але не зареєстрована канцелярією суду і не надсилалась на адресу міської ради, яка в свою чергу не отримувала ухвалу про відкриття провадження по справі від 20.10.2017 року та позовну заяву з додатками, також як і не отримувала судової повістки та судового рішення по даній справі.

Вказуючи на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи, апелянт посилається на положення ст.144 Конституції України, п.44 ст.26, пп.4 п.«б» пп.9 п.«а» ст.30, ч.3 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.8 ст.9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", ст.15-1 ст.15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних та тютюнових виробів», п.4 Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 року №854, а також на те, що судом першої інстанції всупереч принципу адміністративного судочинства стосовно можливості захисту порушених прав чи інтересів конкретних осіб в сфері публічно-правових відносин, які є суб`єктами (носієм) цих правовідносин і яких вони безпосередньо стосуються, суд першої інстанції не встановив, які суб`єктивні права чи інтереси позивача, безпосередньо як юридичної особи громадської організації, порушені у спірних відносинах. При цьому, суд не взяв до уваги, що громадською організацією "Самозахист підприємців" у позовні заяві не наводяться підстави звернення до суду в інтересах інших осіб, відсутній перелік цих осіб, що свідчить про порушення судом положень п. 8 ч.1 ста.4 КАСУ відповідно якої позивачем вважається саме та особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, і ст.5 КАСУ якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, а в інтересах інших осіб до суду можуть звертатися лише органи та особи, яким законом надано таке право. Вказує також, що під час розгляду справи позивачем не доведено факту порушення особисто його прав чи інтересів, та його права звертатися в інтересах інших осіб, що навіть у разі встановлення факту протиправності оскаржуваного рішення міськради, є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача у цій справі, оскільки ні ст.21 Закону України «Про громадські об`єднання» ні Статутом ГО Самозахист підприємців» не передбачено право позивача на звернення громадської організації до суду за захистом суспільних інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.95-98) позивач посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, і на безпідставність доводів апелента, оскільки відповідно до положень Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних та тютюнових виробів» йде мова про можливість заборони або обмеження на час проведення масових заходів селищним і міським радам в межах відповідної адміністративної території продаж пива (окрім пива у пластиковій тарі), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та куріння тютюнових виробів. Тобто, мова йде лише про тимчасову заборону, і, при цьому,така заборона вимагає наявність додаткового документу щодо організації такого заходу, а в оскаржуваному рішенні йде мова про постійну заборону власникам тимчасових споруд торгівлі алкогольними напоями без посилання на наявність чи відсутність порушень вимог щодо площі, наявності сигналізації, на що тощо місцева рада не має повноважень про що свідчить зміст пп.4 п."б" ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» яка вказує на право виконавчих органів рад за погодженням з власниками встановлювати режим роботи об`єкту обслуговування.

Крім того, позивач у відзиві акцентує увагу апеляційного суду на грубе порушення відповідачем оскаржуваним рішенням положень ст.42 Конституції України яка визначає право кожного на підприємницьку діяльність, що не заборонена законом, і ч.1 ст.19 ч.3 ст.18 Господарського кодексу України, що вказує на право суб`єктів господарювання без обмежень с здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Вважає також, що незаконне втручання органів та посадових осіб місцевого самоврядування в господарську діяльність суб`єктів господарювання шляхом встановлення обмежень щодо обігу окремих видів товарів на окремій території відповідних адміністративно-територіальних одиниць не передбачено законом (частина і статті 23, частина перша статті 31, частина перша статті 43 ГК України ), що також прописано у п.2 ст.4 п.1 ст.15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а посилання апелянта на положення чинного КАСУ є неправильними, оскільки позов у цій справі було подано 19.10.2017 р і справа розглядалася за нормами КАСУ у редакції до 15.12.2017 р.

Стосовно права звернення ГО «Самозахист підприємців» до суду з позовом у цій справі, позивач вказує на рішення у справах № 200/17359/16а і № 200/14168/16а в яких судові колегії Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду вказували про право громадської організації звертатися до суду не тільки за захистом своїх прав, а і за захистом прав, інтересів та свобод інших осіб. Оскільки позивач у цій справі звертався до суду за захистом порушених прав своїх членів, що вже було доведено судом (в тому числі і в інших справах), відповідно до ст.72 КАСУ ця обставина не підлягає доказуванню.

За наведених обставин, позивач просить відмовити у задоволені вимог апеляційної скарги відповідача та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Сторони по справі неодноразово викликалися для участі в судовому засіданні апеляційного суду, зокрема: вперше розгляд справи було призначено апеляційним судом на 12.03.2020 року і сторони по справі належним чином про це повідомлялися, що підтверджується судовими повістками, що була вручена міськраді 04.02.2020 року (а.с.80, 81, 82) і неотримана 04.02.2020 року позивачем та по закінчення терміну зберігання повернуто до суду (а.с.89, 105); внаслідок неявки в судове засідання представника позивача, розгляд справи було відкладено на 02.04.2020 року, про що представник відповідача був повідомлений особисто під розпис (а.с.84), а на адресу позивача було направлено повістку (а.с.86), телефонограму, що була отримана представником ОСОБА_1 , о 14.01 год. 13.03.2020 року (а.с.87) і на електрону адресу позивача (а.с.88); проте, 27.03.2020 року на адресу суду від ГО «Самозахист підприємців» надійшло клопотання про перенесення судового засіданні у зв`язку з не отриманням апеляційної скарги та неможливістю ознайомлення з матеріалами справи внаслідок оголошення карантину (а.с.91-92); на електрону адресу позивача 27.03.2020 року було направлено повторно копію апеляційної скарги, процесуальні документи суду, у тому числі повістку, яка була отримана позивачем 28.03.2020 року (а.с.93, 107), окремо додатково телефонограмою представника позивача було повідомлено про час судового засідання на 02.04.2020 року і це повідомлення представником було прийнято о 16.12 год. 30.03.2020 року (а.с.94); 01.04.2020 року на адресу суду від позивача надійшов «відзив на апеляційну скаргу» з додатками та зазначенням про те, що представник позивача наполягає на участі в судовому засіданні (а.с.95-101); в судове засідання 02.04.2020 року обидві сторони не прибули, тому справу було відкладено на 30.04.2020, про що сторони повідомлялися судовими повістками (а.с.106 міськрада та а.с.108 ГО «Самозахист підприємців, яка отримана 24.04.2020); також повідомлення про час судового засідання сторони були повідомлені 03.04.2020 телефонограмами на їх електроні адреси (а.с.109-113); 27.03.2020 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача про перенесення судового засідання 30.04.2020 року на іншу дату у зв`язку продовженням строку карантину і із жорстокою забороною особам, що досягли 60-ти річного віку знаходитися поза межами житла, що перешкоджає представнику позивача Боровинському В.В, бути присутнім у залі судового засідання (а.с.114-115).

З огляду на те, що оголошений Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 р. №211 карантин був продовжений терміном до 11.05.2020 р., судова колегія визнала за неможливе очікувати закінчення карантину, вихід з якого урядом визначено у п`ять етапів, оскільки це фактично це призведе до зупинення розгляду даної адміністративної справи, і враховуючи початок дії з 12.05.2020 першого етапу виходу з карантину і отримання населенням України мо жливості «гу ля ти у пар ках, скве рах і зо нах від по чин ку, від ві дува ти дитя чі і спор тивні май дан чи ки на ву ли ці, дозволу пра цю ва ти літ нім май дан чи кам ка фе та рес то ра нів, а та кож об слу го ву ван ня клі єн тів на ви ніс, відкриття му зеїв, біб лі оте к, са ло нів кра си, пе ру кар ні, ад во катсь ких та но та рі аль них бю ро, сто ма то ло гії, відкриття неп ро до воль чих ма га зинів в ок ре мих при мі щен нях» - визнала за необидне призначити наступне судове засіданні у цій справі на 14.05.2020 року, тобто, в період послаблення карантину, а дот ри ман ня в приміщенні суду пев них визначених урядом умов, на думку судової колегії не перешкоджає сторонам при їх бажанні взяти участь в судовому засіданні. Про час, дату та місце проходження судового засідання сторони по справі були повідомленні належним чином: судовими повістками (а.с.117, 118), телефонограмами на електрону адресу сторін (а.с.119-121). Крім того, інформація про розгляд Третім апеляційним адміністративним судом даної справи в судовому засіданні 14.05.2020 о 9.00 год оприлюднена на сайті «Судової влади України» та була доступна для зацікавлених осіб.

Своєчасне отримання повістки поштою та на електронну адресу представник відповідача з`явившись в судове засідання 14.05.2020 підтвердив. Проте, представник позивача в судове засідання 14.05.2020 не прибув, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав, а з інформації сайту Укрпошти судом з`ясовано, що сталася «неудачная попытка вручения судебной повестки», що у сукупності з вищенаведеними обставинами судова колегія розцінює як ухилення позивача від перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом та зловживання позивачем своїми правами з метою навмисного затягування перегляду справи апеляційною інстанцією.

З огляду на довготривалий (більше ніж два роки) період не вирішення спору у цій справі по суті (березень 2018 травень 2020), вжиття судом передбачених законом заходів про повідомлення позивача стосовно дати, часу та місця розгляду справи, наявності в матеріалах справи відзиву позивача на апеляційну скаргу та того, що в суді першої інстанції розгляд справи відбувався без його участі у зв`язку з поданням позивачем заяви про розгляд за відсутності його представника (а.с.33), а також того, що до апеляційного суду будь-яких інших доказів, які б не досліджувалися судом першої інстанції - не подавалося, судова колегія вислухавши пояснення представника апелянта, перевіривши належність повідомлень учасників по справі, визнала з можливе закінчити апеляційний перегляд даної справи за відсутності представника позивача.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин у цій справі та правильність їх юридичної кваліфікації, судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям у справі іншого рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами підтверджено, що предметом оскарження у цій справі є рішення Дніпровської міської ради №64/24 від 20.09.2017 року «Про заборону продажу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв у тимчасових спорудах та об`єктах транспортної інфраструктури міста Дніпра», що було прийнято відповідачем з метою вирішення питань впорядкування розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єктів транспортної інфраструктури, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, які здійснюють продаж спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв у м. Дніпрі, та на підставі Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про благоустрій населених пунктів», «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», Постанови Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 № 854 «Про затвердження Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями» (зі змінами), наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2041 № 244 «Про твердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України за № 1330/20068.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що оскаржуваним позивачем рішенням Дніпровської міської ради №64/24 від 20.09.2017 року - заборонено продаж спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв (у тому числі слабоалкогольних напоїв та пива, крім безалкогольного) у тимчасових спорудах торговельного, побутового, соціально культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єктах транспортної інфраструктури, засобах пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктах сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, а також у торговельних приміщеннях (будівлях) площею менш як 20 кв.м., або не обладнаних відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 року №854, якою затверджено Правила роздрібної торгівлі алкогольними напоями (далі Правила).

При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу положення п.4 Правил, якими визначено обов`язок суб`єкта господарювання забезпечити стан приміщень для роздрібної торгівлі алкогольними напоями згідно із санітарно-технічними, санітарно-гігієнічними, технологічними, протипожежними та іншими нормами, у тому числі і стосовно площі торговельного приміщення (будівлі) не менш як 20 кв.м., обладнаного відповідним торговельно-технологічним устаткуванням (вітрини, прилавки, пристінні гірки тощо), охоронною і протипожежною сигналізацією, з достатнім освітленням, опаленням і вентиляцією, а також з використанням електронних платіжних засобів під час здійснення розрахунків за продані товари відповідно до законодавства.

Разом з тим, спираючись на ст.153 Закону України від 19.12.1995 року № 481/95-BP «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (далі - Закон № 481/95-BP), якою також встановлено обмеження щодо продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів, суд першої інстанції помилково акцентував увагу лише на частині третій вказаної норми, і виходячи з приписів ст.19 Конституції України дійшов висновку, що місцева рада не має повноважень самостійно встановлювати постійну, а не на час проведення масових заходів, заборону продавати алкогольні, слабоалкогольні напої та тютюнові вироби, у тому числі на певних територіях чи у певні години доби.

На підтвердження зазначених висновків, акцентуючи увагу на положеннях: частини першої статті 42 Конституції України (що передбачає про те, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом); підпункт 4 пункту "б" статті 30 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (що визначає делеговані повноваження щодо встановлення за погодженням з власниками зручного для населення режиму роботи розташованих на відповідній території підприємств, установ та організацій сфери обслуговування незалежно від форм власності); ч.1 ст.19, ч.3 ст.18 Господарського кодексу України (яка вказує на те, що суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству), а також на ч.4 ст.23, ч.1 ст.31, ч.1 ст.43 ГК України - суд першої інстанції зазначив, що органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам забороняється приймати акти та вчиняти дії, які усувають конкуренцію або необґрунтовано сприяють окремим конкурентам у підприємницькій діяльності, чи запроваджують обмеження на ринку, не передбачене законодавством, а незаконне втручання органів та посадових осіб місцевого самоврядування у господарську діяльність суб`єктів господарювання забороняється, також як і не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів (послуг) на території відповідних адміністративно-територіальних, тому як зазначив суд в рішенні «оскаржене рішення міської ради №64/24 прийнято за відсутності відповідних повноважень та порушує право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, оскільки встановлює не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів та послуг».

За наведених вище обставин, суд першої інстанції задовольнив вимоги громадської організації «Самозахист підприємців» у цій справі в повному обсязі виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, зазначаючи одночасно про те, що Дніпровською міською радою не доведено суду правомірності прийнятого ним рішення №64/24 від 20.09.2017 року «Про заборону продажу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв у тимчасових спорудах та об`єктах транспортної інфраструктури міста Дніпра».

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі та вважає, що рішення суду у цій справі за позовом громадської організації «Самозахист підприємців» прийнято з грубим порушенням норм як матеріального права, якими врегульовано обіг алкогольних напоїв в Україні, повноваження органів місцевого самоврядування у сфері впорядкування обігу алкогольних напоїв в роздрібній торговельній мережі міста і процесуальну дієздатність громадських організацій, так і норми процесуального права, якими регламентовано адміністративну процесуальну дієздатність громадської організації і її право на звернення до суду в даному випадку, в тому числі і в інтересах інших осіб, що у сукупності призвело до ухвалення у цій справі незаконного та необґрунтованого рішення по суті спору.

Так, приймаючи до свого провадження позов громадської організації «Самозахист підприємців» у цій справі та розглянувши його по суті, суд не взяв до уваги, що позивачем у справі є Громадська організація зі статутом юридичної особи (п.1.5 Статуту), яка у своїй діяльності керується Конституцією України, законом України «Про об`єднання громадян», чинним законодавством та цим Статутом (п.1.3 Статуту), і основною метою якої є представництво інтересів членів об`єднання у економічних, соціально-трудових та інших відносинах, захист їх законних прав та інтересів (п.2.1 Статуту), а для досягнення своєї мети діяльності громадська організація має право від свого імені укладати угоди, набувати та немайнових майнових прав, нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді, господарському суді або третейському суді, мати у власності кошти та інше майно, відкривати рахунки в установах банків (п.1.5 Статуту), а також має право для виконання визначених Статутом завдань здійснювати правових захист своїх членів у встановленому порядку (п.2.3 Статуту).

Виходячи з визначеного у частині 1 статті 2 КАСУ завдання адміністративного судочинства, яким є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, а також з огляду на приписи статті 50 КАС України , якою визначено хто саме може бути позивачем в адміністративній справі суд першої інстанції вирішуючи спір в порядку адміністративного судочинства зобов`язаний був звернути увагу на те, чи може громадська організація «Самозахист підприємців» бути позивачем в адміністративній справі або законним представником інших осіб, а потім вже обговорювати п суті вимоги позивача з урахуванням положень Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обмеження споживання і продажу пива та слабоалкогольних напоїв», а також Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, якими саме і регламентовано питання ініційовані позивачем у цій справі.

Дійсно, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а правова позиція стосовно права на захист особи, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність виписана у Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011, а також закріплено як завдання адміністративного судочинства частиною першою статті 2 КАС України, яким є «справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень».

Разом з тим, звертає на себе увагу положення частини першої статті 6 КАС України, яка вказує на право звернення до адміністративного суду кожної особи, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси може відбуватися тільки в порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому, сам законодавець у деяких випадках визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, згідно частини 2 статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України у випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

За правилами частини першої статті 60 КАС України лише у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із адміністративними позовами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб і брати участь у цих справах.

За визначенням наданим у частині 3 статті 1 Закону України "Про громадські об`єднання" від 22 березня 2012 р. N 4572-VI громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Перелік прав громадського об`єднання наведено у статті 21 цього Закону. Зокрема, для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право: вільно поширювати інформацію про свою діяльність, пропагувати свою мету (цілі); звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами; одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації; брати участь у порядку, визначеному законодавством, у розробленні проектів нормативно-правових актів, що видаються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування і стосуються сфери діяльності громадського об`єднання та важливих питань державного і суспільного життя; проводити мирні зібрання; здійснювати інші права, не заборонені законом. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи має право: бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства; здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; засновувати з метою досягнення своєї статутної мети (цілей) засоби масової інформації; брати участь у здійсненні державної регуляторної політики відповідно до Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності"; брати участь у порядку, визначеному законодавством, у роботі консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, що утворюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування для проведення консультацій з громадськими об`єднаннями та підготовки рекомендацій з питань, що стосуються сфери їхньої діяльності.

Згідно правової позиції, висловленої Конституційним Судом України у Рішенні N 12-рп/2013 від 28.11.2013 р., громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Тобто, право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним, оскільки метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

Право на судовий захист пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи, і обов`язковою ознакою публічно-правового спору є те, що особа вважає, що має місце порушення її прав та свобод внаслідок виконання або невиконання владних управлінських функцій, оскільки завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Наведене вище означає, що для звернення до суду особа (позивач) повинна мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору, а юридична зацікавленість (інтерес) у зверненні до суду повинна мати об`єктивну основу. Відповідно, для позитивного (на користь позивача) рішення у адміністративні справі недостатньо лише суб`єктивного твердження позивача про порушення права, свободи або законного інтересу, а юридична заінтересованість не випливає з самого факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Наведене означає, що обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. При цьому, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, а виявлення судом факту відсутності матеріально-правового інтересу у справі повинна мати відповідні наслідки (негативні) для позивача, що не може розцінюватися як порушення права на доступ до суду, оскільки адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень.

В даному спірному випадку судом першої інстанції взагалі не з`ясувувалося питання наявності у позивача права на судовий захист на підставі належних та допустимих доказів, що свідчить про не встановлення судом першої інстанції всіх обставини справи, які мають важливе значення для її правильного вирішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний адміністративний суд виходить з того, що право представляти інтереси своїх членів громадська організація реалізує відповідно до Конституції України та законодавства про об`єднання громадян, але в даному спірному випадку позивач не довів відповідного свого права здійснювати представництво у спірних правовідносинах та не надав доказів на підтвердження наявності порушеного власного права або інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відомості про мету (цілі) та напрями діяльності громадського об`єднання має містити його статут (стаття 11 Закону України "Про громадські об`єднання"), а статтями 21, 22 Закону України "Про громадські об`єднання" визначені права громадських об`єднань, які утворюються в Україні, та їх взаємодія з органами державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України "Про громадські об`єднання" громадським об`єднанням не можуть надаватися владні повноваження, крім випадків, передбачених законом.

Апеляційною інстанцією встановлено, що за змістом Статуту (пункти 2.1, 2.2) громадської організації «Самозахист підприємців» визначило, що у своїй діяльності ця організація керується Конституцією України, законом України «Про об`єднання громадян», чинним законодавством та цим Статутом (п.1.3 Статуту), а основною метою є представництво інтересів членів об`єднання у економічних, соціально-трудових та інших відносинах, захист їх законних прав та інтересів (п.2.1 Статуту), і для досягнення своєї мети діяльності громадська організація має право від свого імені укладати угоди, набувати та немайнових майнових прав, нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді, господарському суді або третейському суді, мати у власності кошти та інше майно, відкривати рахунки в установах банків (п.1.5 Статуту), а також має право для виконання визначених Статутом завдань здійснювати правових захист своїх членів у встановленому порядку (п.2.3 Статуту).

Тобто, позивач має право бути позивачем та відповідачем у суді і здійснювати правових захист своїх членів тільки у встановленому чинним законодавством порядку

Проте, ні положеннями Законів України "Про громадські об`єднання" і "Про місцеве самоврядування в Україні", ні законодавством, яке регламентує обіг алкогольних напоїв в роздрібній торговельній мережі міста взагалі не визначено правові підстави для звернення громадських організацій до суду за захистом суспільних інтересів або спільних інтересів територіальної громади, у правовідносинах, що пов`язані з обігом алкогольних напоїв

До того ж, у даному спірному випадку, позивач не довів спільного інтересу територіальної громади міста Дніпро, або підприємців міста до спірного у цій справі рішення Дніпровської міської ради №64/24 від 20.09.2017 року «Про заборону продажу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв у тимчасових спорудах та об`єктах транспортної інфраструктури міста Дніпра». Зокрема, звертаючись до суду з позовом громадська організація «Самозахист підприємців» не визначила особу на захист прав, свобод та інтересів якої подано цей адміністративний позов, і на підтвердження прав для представництва, позивач не надав документів, які підтверджують членство цієї особи у громадській організації. При цьому, позивач не є особою, щодо якої застосовано оскаржуване ним у цій справі рішення Дніпровської міськради та не є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, що у сукупності з вищенаведеними по тексту постанови суду обставинами свідчить про відсутність підстав для задоволення позову громадської організації «Самозахист підприємців», поданого за твердженням позивача на захист приватноправового інтересу його членів, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу відповідача та скасувати рішення суду першої інстанції.

Окремою підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, судова колегія також вважає неправильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, якими врегульовано повноваження органів місцевого самоврядування при обмеженні обігу окремих видів товарів (послуг) на території відповідних адміністративно-територіальних, в тому числі і з метою утримання в належному санітарному стані об`єктів благоустрою та забезпечення на території міста чистоти і порядку, а також дотримання суб`єктами господарювання правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями у тимчасових спорудах торговельного, побутового, соціально культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єктах транспортної інфраструктури, засобах пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, об`єктах сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, та у торговельних приміщеннях (будівлях) площею менш як 20 кв.м., або не обладнаних відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 року №854, якою затверджено Правила роздрібної торгівлі алкогольними напоями.

Суд першої інстанції задовольняючи позов громадської організації «Самозахист підприємців», не взяв до уваги, що порядок реалізації алкогольних напоїв в Україні регламентується Законом України від 19.12.1995р. № 481/95-ВР „Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", відповідно до якого їх реалізація заборонена у закладах охорони здоров`я, навчальних та освітньо-виховних закладах, у громадському транспорті, закладах культури, закритих спортивних спорудах, ліфтах та таксофонах, на дитячих майданчиках, у приміщеннях органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інших державних установах, в приміщеннях та на територіях дошкільних, навчальних закладів і закладів охорони здоров`я; у місцях проведення спортивних змагань; в інших місцях, визначених органами місцевого самоврядування, а відповідно п.4 Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 р. № 854, чітко визначено обов`язок суб`єкта господарювання забезпечити стан приміщень для роздрібної торгівлі алкогольними напоями згідно із санітарно-технічними, санітарно-гігієнічними, технологічними, протипожежними та іншими нормами, у тому числі і стосовно площі торговельного приміщення (будівлі) не менш як 20 кв.м., обладнаного відповідним торговельно-технологічним устаткуванням (вітрини, прилавки, пристінні гірки тощо), охоронною і протипожежною сигналізацією, з достатнім освітленням, опаленням і вентиляцією, а також з використанням електронних платіжних засобів під час здійснення розрахунків за продані товари відповідно до законодавства.

Підсумовуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, судова колегія визнає, що оскаржуване позивачем у цій справі рішення Дніпровської міської ради №64/24 від 20.09.2017 року, яким заборонено продаж спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв (у тому числі слабоалкогольних напоїв та пива, крім безалкогольного) у тимчасових спорудах торговельного, побутового, соціально культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, об`єктах транспортної інфраструктури, засобах пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктах сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, а також у торговельних приміщеннях (будівлях) площею менш як 20 кв.м., або не обладнаних відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 року №854 було прийнято у відповідності до вимог Закону „Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" та Правила роздрібної торгівлі алкогольними напоями, і в межах визначених Законом «Про місцеве самоврядування в Україні», що є підставою для задоволення апеляційної скарги Дніпровської міської ради та скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2018 року в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2018 року скасувати.

У задоволені адміністративного позову громадської організації «Самозахист підприємців» про визнання протиправним та скасування рішення Дніпровської міської ради №64/24 від 20.09.2017 року «Про заборону продажу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв у тимчасових спорудах та об`єктах транспортної інфраструктури міста Дніпра» - відмовити у повному обсязі.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення., з урахуванням положень ч. 3 Розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов