Справа № 640/14362/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Собківа Я.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, в особі Військового інституту Київського фаціального університету імені Тараса Шевченка, Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання протиправними та скасування наказу, визнання протиправними та скасування наказів в частині, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28.04.2020 № 1215-33;

2) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка (по особовому складу) від 29.04.2020 № 11 РС в частині;

3) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка (по особовому складу) від 29.04.2020 № 91 в частині;

4) поновити старшого солдата ОСОБА_1 на посаді курсанта 1-го (першого) року навчання за ступенем освіти "магістр", спеціальністю 053 "Психологія" (в разі зміни назви або коду спеціальності поновити на тотожній спеціальності) на військовому гуманітарно-лінгвістичному факультеті Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на військовій службі (навчанні) у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2020 р. позовну заяву повернуто на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки не враховано, що в даній справі позовні вимоги є пов`язаними між собою єдиною підставою - неправомірним звільненням позивача з військової служби, а також не враховано подані позивачем докази. Зокрема, апелянт зазначає, що наказ Ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка про відрахування був безпосередньою підставою для видачі наказу начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, тобто на думку апелянта об`єднання даних вимог є необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки скасування лише однієї з підстав для звільнення з військової служби не дає змоги поновити позивача на посаді та відновити його на попередній посаді.

Також апелянт зазначає, що у спірних правовідносинах, Київський національний університет імені Тараса Шевченка виступає як вищий навчальний заклад, який має у своєму складі військовий інститут та відповідно суб`єктом владних повноважень, оскільки здійснює публічно-управлінські функції по відношенню до курсантів військового інституту, які проходять військову службу (навчання) шляхом виконання владних управлінських функцій щодо зарахування, відрахування та звільнення курсантів військового інституту, який входить до складу Київського національного університету імені Тараса Шевченка та видачі наказів про зарахування, відрахування до університету, які слугують підставою для видачі відповідних наказів начальником.

Тому, на думку апелянта, судом першої інстанції помилково визначено, що позовні вимоги до Київського національного університету імені Тараса Шевченка не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки підставою виникнення спірних правовідносин є відрахування позивача як курсанта, який проходив військову службу (навчання), тобто спір з приводу звільнення з військової служби, яка є публічною, є спором адміністративної юрисдикції.

Міністерством оборони України, в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини у справі та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідачем 2 відзиву на апеляційну скаргу подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.08.2020 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.08.2015 р. між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі начальника Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, генерал-майора Балабіна Віктора Володимировича було укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу військового навчального підрозділу вищого навчального закладу.

01.08.2015 р. наказом № 2290-33 про зарахування на навчання, на підставі Правил прийому до Київського національного університету імені Тараса Шевченка у 2015 році та рішення приймальної комісії від 31.07.2015 р., протокол № 6, ОСОБА_1 зараховано з 01.08.2018 р. курсантом першого курсу денної форми навчання.

22.07.2019 р. наказом № 2001-33 про зарахування на навчання, на підставі Правил прийому до Київського національного університету імені Тараса Шевченка у 2019 році та рішення приймальної комісії від 22.07.2019 р., протокол № 8, ОСОБА_1 зараховано з 01.08.2019 р. курсантом першого курсу денної форми навчання за ступенем вищої освіти «магістр».

На підставі наказу Ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28.04.2020 р. № 1215-33, відповідно до наказу начальника Військового інституту від 29.04.2020 р. № 11РС з позивачем достроково припинено контракт про проходження військової служби через недисциплінованість та відраховано зі складу курсантів Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 21.04.2020 р.

В подальшому, відповідно до наказу начальника Військового інституту від 29.04.2020 р. № 91 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) та виключено із списків особового складу від 29.04.2020 р.

Позивач, вважаючи, що його необґрунтовано відрахували із навчального закладу та звільнили із військової служби із виключенням із списків особового складу, звернувся до суду із позовом.

Приймаючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції зазначив, що позивачем в якості співвідповідача по даній справі визначено Київський національний університет імені Тараса Шевченка, який не є суб`єктом владних повноважень, що в силу приписів ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» свідчить про відсутність у відповідача 2 управлінських функцій.

Отже, на думку суду першої інстанції, позивачем порушено ч. 4 ст. 46 КАС України, оскільки державна організація (установа, заклад) не може бути відповідачем за адміністративним позовом, а відтак позовна заява не відповідає вимогам, встановленим ст. 172 КАС України щодо об`єднання позовних вимог в одній позовній заяві, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваній ухвалі, колегія суддів виходить із наступного.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України вказано, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 цієї статті).

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів (частина шоста зазначеної статті).

Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі Міноборони, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.

Як свідчать матеріали справи, предметом спору у даній справі є незаконне відрахування позивача із списків курсантів та його звільнення з військової служби, незаконність вимог щодо відшкодування позивачем витрат, пов`язаних із його утриманням у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка та поновлення на посаді курсанта 1- го року навчання за ступенем освіти «магістр», спеціальність 053 «Психологія» на військовому гуманітарно-лінгвістичному факультеті Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на військовій службі (навчанні) у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Так, відповідно до наказу Начальника військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 29.04.2020 р. №11 РС, старшого солдата ОСОБА_1 , курсанта 511 пс навчальної групи військового гуманітарно-лінгвістичного факультету звільнено з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) та зобов`язано відшкодувати витрати, пов`язані із утриманням у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка в сумі 638378,94 грн. Вказаний наказ було винесено на підставі наказу Проректора з науково-педагогічної роботи Бугрова В. від 28.04.2020 р. № 1215-33.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі зазначив, що Київський національний університет імені Тараса Шевченка не є суб`єктом владних повноважень, що свідчить про те, що він не може бути відповідачем у справі, оскільки немає управлінських функцій.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими висновками, оскільки спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок зроблено у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18) та інших, постанові від 19 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.

Водночас слід зазначити, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС у редакції Закону № 2147-VIII, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

На підтвердження викладеного висновку слід зауважити, що 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, 3 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, та вказала, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби - підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивача з військової служби став наказ Проректора з науково-педагогічної роботи Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 28.04.2020 р. № 1215-33 про відрахування із складу курсантів Військового інституту 1-року навчання старшого солдата ОСОБА_1 через недисциплінованість. В свою чергу, підставою для прийняття даного наказу стало подання ТВО начальника Військового інституту, дозвіл директора Департаменту військової освіти, науки та гуманітарної політики Міністерства оборони України від 21.04.2020 р. № 404/3/1519.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що підставою виникнення спірних правовідносин в частині позовних вимог до Київського національного університету імені Тараса Шевченка є відрахування позивача як курсанта, який проходив військову службу (навчання), що безпосередньо пов`язано із звільненням позивача із військової служби, колегія суддів вважає, що позовні вимоги до Міністерства оборони України, в особі Військового інституту Київського фаціального університету імені Тараса Шевченка та Київського національного університету імені Тараса Шевченка повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки виникли в процесі проходження позивачем військової служби, яка є публічною.

З урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції помилково повернув справу.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" вказав, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. З рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2008 року у справі "Каіч та інші проти Хорватії" вбачається, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В контексті наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

Я.М. Собків