Справа № 640/10899/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року м. Київ № 640/10899/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вовк П.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича, Державного бюро розслідувань про встановлення відсутності повноважень, визнання протиправними та скасування наказів.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича (далі також - відповідач-1) та Державного бюро розслідувань (далі також - відповідач-2) в якому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд:

- встановити відсутність у відповідача-1 повноважень для одноосібного прийняття та реалізації рішень щодо призначення на посади та звільнення з посад керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань;

- визнати протиправним та скасувати наказ Директора Державного бюро розслідувань від 11 червня 2019 року № 185-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з моменту його постановлення (з 11 червня 2019 року);

- визнати протиправним та скасувати наказ Директора Державного бюро розслідувань від 02 жовтня 2019 року № 376-ос з моменту його постановлення (з 02 жовтня 2019 року).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року закрито провадження у справі № 640/10899/19 у зв`язку з тим, що наказ № 376-ос від 02 жовтня 2019 року призвів до припинення дії оскаржуваного наказу № 185-ом від 11 червня 2019 року, тобто всі негативні наслідки для позивача, як встановив суд, припинено.

Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року про закриття провадження у справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року, зокрема, задоволено заяву представника Державного бюро розслідувань про відвід судді Аблова Є.В. та відведено головуючого суддю від розгляду адміністративної справи №640/10899/19.

Ухвалою суду від 22 травня 2020 року справу було прийнято до провадження суддею Вовком П.В, відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовано, зокрема, протиправністю оскаржуваних рішень відповідача-1 з огляду на відсутність у нього визначеної законом компетенції для одноосібного прийняття та реалізації рішень щодо призначення на посади та звільнення з посад керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань. Позивач також стверджує про відсутність як визначених законом підстав для її звільнення, так і порушення порядку такого звільнення.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач-1 у наданому суду відзиві наголошує на обґрунтованості прийнятих ним рішень з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства як самих рішень, так і дотримання визначеного законом порядку їх прийняття.

Наведена у такому відзиві позиція була заперечена позивачем у наданій суду відповіді на нього.

Відповідачем-1 було надано суду заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, Конкурсною комісією з проведення конкурсу на зайняття посад Директора Державного бюро розслідувань, першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, директорів територіальних органів та керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, працівників підрозділів внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Директору Державного бюро розслідувань (далі також - Конкурсна комісія) 18 липня 2018 року внесено подання щодо призначення на посаду керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань позивача.

Наказом відповідача-1 від 14 грудня 2018 року № 236-ос позивача з 17 грудня 2018 року призначено на посаду керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань, з випробувальним строком 6 місяців.

Листом відповідача-1 від 31 травня 2019 року № 01-8171 позивач повідомлялась про те, що за результатами аналізу її професійної діяльності на посаді керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань встановлено, що її фаховий рівень є недостатнім для організації діяльності підпорядкованого їй структурного підрозділу, що стало причиною незадовільного стану організації роботи у ньому, з огляду на це 06 червня 2019 року її буде звільнено з займаної посади з вищевказаних підстав та у порядку п. 2 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом № 185-ос від 11 червня 2019 року вирішено звільнити позивача з посади керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань у перший робочий день після тимчасової непрацездатності як таку, що не відповідає займаній посаді протягом строку випробування.

Водночас, наказом відповідача-1 від 02 жовтня 2019 року № 373-ос вирішено звільнити позивача з посади керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань 03 жовтня 2019 року за власним бажанням з припиненням державної служби.

У зв`язку з наведеним, наказом відповідача-1 від 02 жовтня 2019 року № 376-ос визнано таким, що втратив чинність наказ № 185-ос від 11 червня 2019 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Згідно з ч. 1 статті 3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Державне бюро розслідувань організовується і діє на засадах верховенства права та законності.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що однією з умов забезпечення гарантій незалежності Державного бюро розслідувань є колегіальне прийняття найбільш важливих рішень керівництвом Державного бюро розслідувань.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який частину своїх повноважень реалізує спільно із першим заступником Директора Державного бюро розслідувань і заступником Директора Державного бюро розслідувань відповідно до частини другої статті 12 цього Закону.

Відповідно до п. 9 ч. 1 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних органів Державного бюро розслідувань.

Однак, ч. 2 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що повноваження з питань, передбачених, зокрема, п. 9 ч. 1 цієї статті, віднесено саме до категорії прийняття найбільш важливих рішень які приймаються колегіально, а саме Директор Державного бюро розслідувань реалізовує їх виключно за погодженням із першим заступником та заступником Директора Державного бюро розслідувань.

Суд звертає увагу на те, що колегіальність - це принцип управління, при якому керівництво здійснюється не однією особою, а колегією, групою осіб, що володіють рівними правами при вирішенні питань.

Разом з тим, наявні у справі матеріали свідчать, що оскаржувані накази були прийняті відповідачем-1 без їх погодження із першим заступником та заступником Директора Державного бюро розслідувань.

Зокрема, листами від 11 червня 2019 року № 589/ВН та № 590/ВН перший заступник Директора Державного бюро розслідувань Варченко О. та заступник Директора Державного бюро розслідувань Буряк О. повідомили Директора Державного бюро розслідувань про відмову у погодженні ними рішення про звільнення позивача з посади керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань.

Також, відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», директори територіальних органів, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням Конкурсної комісії в порядку, передбаченому частинами другою - одинадцятою статті 11 цього Закону.

Між тим, в порушення наведеної законодавчої вимоги, оскаржувані накази були прийняті без подання Конкурсної комісії.

Зазначене підтверджується, зокрема, листом Конкурсної комісії № 196 від 11 червня 2019 року, в якому позивач повідомляється про те, що Конкурсна комісія не розглядала питання і не скеровувала подання Директору Державного бюро розслідувань щодо її звільнення з посади керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань.

Таким чином вбачається, що у порушення порядку, встановленого законом, Директором Державного бюро розслідувань було прийняте одноособове протиправне рішення про звільнення позивача з посади керівника Управління правового забезпечення Державного бюро розслідувань, без погодження із першим заступником та заступником Директора Державного бюро розслідувань, без наявності відповідного подання Конкурсної комісії.

Щодо посилання відповідача-1 на приписи Регламенту реалізації повноважень Директором Державного бюро розслідувань з адміністративно-управлінських питань, затвердженого наказом Директора Державного бюро розслідувань від 23 травня 2019 року № 105 (далі - Регламент), суд зазначає наступне.

Відповідач-1 обґрунтовує правомірність вчинених ним дій по звільненню позивача посиланням на наступні приписи Регламенту:

« 2.5. Заступники Директора ДБР можуть відмовити у наданні погодження на прийняття (вчинення) відповідного рішення (дії) з підстав виявлення (встановлення) обставин, які унеможливлюють прийняття (вчинення) відповідного рішення (дії) через його (її) невідповідність вимогам Законів України «Про запобігання корупції», «Про державну службу» та «Про очищення влади».

2.6. Не допускається непогодження відповідного рішення (дії) Директора ДБР з підстав недоцільності та необґрунтованості.

2.7. У разі відсутності погодження протягом строку, встановленого у пункті 2.4 цього розділу, вважається, що рішення (дію) Директора погоджено з його заступниками.

2.8. У разі відмови заступників у наданні погодження з підстав, які суперечать цьому Регламенту, вважається, що рішення (дію) Директора погоджено з його заступниками.

2.9. Суперечність відмови заступників у наданні погодження на прийняття рішення (вчинення дії) встановлюється Директором ДБР».

Водночас, суд звертає увагу на те, що такі приписи Регламенту не відповідають вимогам Закону України «Про Державне бюро розслідувань», оскільки, по-перше, вони безпідставно розширюють повноваження Директора Державного бюро розслідувань, які, відповідно до статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», можуть бути визначені лише законом, а не Регламентом, самостійно затвердженим Директором Державного бюро розслідувань, а по-друге, ні Закон України «Про Державне бюро розслідувань», ні будь-який інший закон не визначає повноваження Директора Державного бюро розслідувань на затвердження Регламенту.

Вимоги статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» чітко та однозначно визнають повноваження відповідача-1 звільняти позивача виключно після отримання погодження на це від першого заступника та заступника Директора Державного бюро розслідувань, в той час як Регламент, на протиріччя вимогам закону, визначає умови, за яких таке звільнення може фактично мати місце без його погодження з вказаними посадовими особами.

Відповідно до вимог ч. 3 статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Беручи до уваги наведені приписи процесуального законодавства, суд, при вирішенні даної справи, не бере до уваги вказані вимоги Регламенту, через їх невідповідність нормам Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Крім того, при вирішенні даної справи суд бере до уваги те, що станом на момент прийняття оскаржуваного наказу № 185-ос від 11 червня 2019 року діяла ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва про забезпечення адміністративного позову від 19 квітня 2019 року по справі №640/6315/19, якою, у тому числі, було заборонено Директору Державного бюро розслідувань Трубі Роману Михайловичу, одноосібно без погодження із першим заступником Директора та заступником Директора Державного бюро розслідувань здійснювати повноваження передбачені п. п. 2, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 19 ч. 1 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», тобто, у тому числі, звільняти позивача без такого погодження.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що оскаржуваний наказ відповідача-1 № 185-ос від 11 червня 2019 року прийнятий в порушення наведених вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а отже є протиправним та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку.

Відповідно, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання його протиправним та скасування, як і похідні від них вимоги про визнання протиправним та скасування наказу відповідача-1 від 02 жовтня 2019 року № 376-ос, яким фактично визначений порядок застосування первісного наказу № 185-ос від 11 червня 2019 року, а саме, визнано втрату ним чинності.

Щодо вимог позивача про скасування оскаржуваних наказів з моменту їх постановлення, суд зазначає наступне.

Стаття 245 КАС України визначає повноваження суду при вирішенні справи.

Зокрема, п. 2 ч. 2 зазначеної статті передбачає, що у разі задоволення позову суд може прийняти виключно рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Таким чином, суд не уповноважений визначати у резолютивній частині рішення дату, з якої скасовується індивідуальний акт, а тому в наведеній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про встановлення відсутності у відповідача-1 окремих повноважень, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Спори, визначені у наведеному пункті, можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб`єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління.

Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.

Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір.

Завданням суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства є розв`язання законодавчої колізії, а також, усунення наслідків дублювання повноважень.

При цьому, позивачем у компетенційних спорах є виключно суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень, відповідач, своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про встановлення відсутності у відповідача-1 повноважень для одноосібного прийняття та реалізації рішень щодо призначення на посади та звільнення з посад керівників підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань, не підлягають задоволенню, оскільки спір щодо відсутності компетенції (повноважень) допускається виключно між суб`єктами владних повноважень.

Наведена позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, сформованою ним при розгляді, зокрема, справи № 802/833/17-а (постанова від 05 липня 2019 року).

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки оскаржувані рішення не відповідають наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям, а тому наявні підстави для визнання їх протиправним та скасування.

Згідно зі статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 609, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича (01008, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 12/2), Державного бюро розслідувань (01008, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 12/2; ) про встановлення відсутності повноважень, визнання протиправними та скасування наказів - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Директора Державного бюро розслідувань від 11 червня 2019 року № 185-ос «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнати протиправним та скасувати наказ Директора Державного бюро розслідувань від 02 жовтня 2019 року № 376-ос «Про визнання наказу Державного бюро розслідувань від 11 червня 2019 року № 185-ос таким, що втратив чинність».

В решті заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 1 609, 20 грн. (одна тисяча шістсот дев`ять гривень двадцять копійок).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк