Справа № 449/1543/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 449/1543/19 пров. № А/857/9266/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Гудима Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 24 червня 2020 року (прийняте суддею Борняком Р.О. у м. Перемишляни у відкритому судовому засіданні) в адміністративній справі № 449/1543/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення незаконною та її скасування,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Перемишлянського районного суду Львівської області з цим позовом та просив визнати незаконною і скасувати постанову інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач) серії ДПО № 560393 від 28 жовтня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є необгрунтованою та такою, що не відображає дійсних обставин справи, складена за відсутності належних доказів та з грубими порушеннями чинного законодавства з огляду на таке.

28 жовтня 2019 року близько 23:00 год. в місті Львові, коли він рухався на автомобілі марки «Volksvagen-Transporter», д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Тракт Глинянський, поблизу будинку № 48, на віддалі 200 м від залізничного переїзду і напроти вулиці Богданівської, його безпідставно зупинив працівник поліції та звинуватив в тому, що він не зупинився відповідно до встановленого знака «Стоп» перед залізничним переїздом та наказав в грубій формі надати йому посвідчення водія і документи на автомобіль, а коли він відмовився, то працівник поліції натякнув дати йому грошей за нескладання протоколу, але він відмовився. Після цього працівник поліції Медвідь В.М. склав оскаржувану постанову серії ДПО № 560393 від 28 жовтня 2019 року за статтями 122 ч. 1 та 126 ч. 1 КУпАП. Також, працівник поліції, в порушення вимог статті 276 КУпАП, прийняв оскаржувану постанову «прямо на дорозі», не сповістивши його у встановленому законом порядку про час та дату розгляду справи, не опитав його та свідків (яких не було взагалі) про події, не дав змоги надати клопотання у справі, не дослідив докази, які б могли вплинути на розгляд справи, не ознайомив його з матеріалами справи, позбавивши його права скористатися правовою допомогою, а також під час розгляду справи проігнорував вимоги статтей 268, 278, 279, 280 КУпАП.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 24 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи і порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просив скасувати постанову суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що його притягнуто до відповідальності за правопорушення, яких він не вчиняв і відповідач доказів вчинення ним правопорушень не надав. Враховуючи наведене, вважає, що дії поліцейського щодо винесення постанови не відповідають вимогам Закону України "Про національну поліцію", КупАП та Правилам дорожнього руху України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 за № 1306 (далі - ПДР).

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.4 ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил та пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1

Згідно із підпунктом 2.1.а пункту 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до пункту 8.4 б) ПДР знаки пріоритету встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги.

Підпунктом 33.2 пункту 33 ПДР передбачено знак пріоритету 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», який забороняє проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня - перед знаком. Якщо знак встановлений перед залізничним переїздом, що не охороняється та не обладнаний світлофорною сигналізацією, водій повинен зупинитися перед стоп-лінією, а за її відсутності - перед цим знаком.

Положеннями частини першої статті 122 КУпАП передбачено, що порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Із матеріалів справи видно, що 28.10.2019 щодо позивача винесено постанову серії ДПО № 560393 про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 та частиною першою статтею 126 КУпАП та за сукупністю санкцій наклав на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

За змістом постанови ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 8.4 б) ПДР України, оскільки не виконав вимогу дорожнього знака 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» та не пред`явив посвідчення водія чим порушив вимоги пункту 2.1а.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач в позовній заяві підтвердив факт ненадання поліцейському посвідчення водія та документів на автомобіль, проте згідно п. 2.4 ПДР він мав такі документи пред`явити працівнику поліції, крім того позивач був ознайомлений з своїми правами, як особа яка притягається до адміністративної відповідальності, що підтверджено його підписом на постанові про притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення складена та прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства і підстав до її скасування немає.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

За вимогами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з пунктами 1, 2, 9, 10 розділу ІІІ, пункту 1 розділу IV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до п.4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затв. наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Згідно п. 10 розділу ІІІ вказаної Інструкції поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об?єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, нормами КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Як видно з матеріалів справи, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про здійснення будь-якої фіксації правопорушення. До вказаної постанови не додано жодного доказу, на підставі якого зроблено висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Таким чином, в порушення частини третьої статті 283 КУпАП у постанові в справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеофіксацію правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось; не надано інших доказів вчинення правопорушення.

Інших доказів, які б свідчили про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення судом у цій справі не встановлено, а позивач заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення.

При цьому колегія суддів зазначає, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Статтею 254 КУпАП визначено, що така фіксація відбувається шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення, у якому відповідно до статті 256 КУпАП, крім іншого, зазначається місце час і суть адміністративного порушення, виявленого уповноваженою особою, прізвища адреси свідків і потерпілих, якщо вони є, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, системний аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

Такі ж вимоги містяться у відомчому нормативному акті - в Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, яка затверджена наказом МВС України № 1376 від 06.11.2015 (остання не поширюється на правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, проте враховується судом в системному аналізі з іншими актами законодавства).

Зокрема, згідно із пунктом 3 розділу ІІ цієї Інструкції якщо під час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення й адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа органу поліції зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до статті 256 КУпАП, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 КУпАП.

В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Така позиція суду ґрунтується на правових висновках, які зроблені Конституційним Судом України у своєму Рішенні у справі № 23-рп/2010 від 22.12.2010.

Відповідно до матеріалів адміністративної справи протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складався попри те, що позивач заперечував свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення.

У відповідності з частиною третьою статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З наведеного видно, що жодних належних та допустимих доказів, на основі яких поліцейським встановлено наявність адміністративного правопорушення, винність позивача у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, відповідачем не надано, у зв`язку з чим спростувати пояснення позивача неможливо.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи позивача про те, що він не вчиняв правопорушення, є обґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що встановити винність позивача у порушенні вимог частини першої статті 122 КУпАП неможливо, а висновки особи, яка приймала оскаржувану постанову ґрунтуються загалом на припущеннях та не підтверджені належними доказами, які суд міг би дослідити та надати їм належну оцінку.

Оскільки відповідач належним чином не задокументував та не довів належними і допустимими доказами факту порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху, вимога поліцейського щодо пред`явлення документів, в т.ч. й посвідчення водія, реєстраційних документів на транспортний засіб є не обґрунтованою.

Зазначене свідчить про відсутність належних та допустимих доказів вчинення водієм адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постанові від 15.03.2019 № 686/11314/17 (К/9901/15541/18).

Відповідно до вимог частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи, що наведений перелік можливих судових рішень є вичерпним, і не передбачає право суду визнавати рішення суб`єкта владних повноважень незаконним, колегія суддів апеляційного суду вважає, що належним захистом порушеного права позивача буде скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення з вищевикладених мотивів.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У силу вимог частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи видно, що під час подання апеляційної скарги апелянт сплатив судовий збір у розмірі 630 (шістсот тридцять) грн 30 коп., що підтверджується квитанцією № 27 від 03.09.2020.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, у розмірі 630 грн 30 коп.

Керуючись ст.ст.229, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 24 червня 2020 року в адміністративній справі № 449/1543/19 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО № 560393 від 28 жовтня 2019 року і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (, місцезнаходження: 79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19), витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 630 (шістсот тридцять) грн 30 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Л. Я. Гудим
Постанова складена у повному обсязі 18 вересня 2020 року.