Справа № 440/2063/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 р.Справа № 440/2063/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 18.05.20 року по справі № 440/2063/20

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17.04.2020 р. ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи, згідно з частиною 7 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб;

- зобов`язати Міністерство у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи згідно з частиною 7 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що відмова у виплаті йому, як інваліду другої групи, одноразової грошової відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб, є протиправною та такою, що суперечить приписам чинного законодавства.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України (пров. Музейний, 12, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 42657144) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 року, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року по справі №440/2063/20 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 року винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що посилання у Витягу з протоколу від 30.01.2020 р. № 2 засідання міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на підставу для відмови в призначені одноразової грошової допомоги відповідно до вказаного Закону у зв`язку з призначенням одноразової грошової допомоги відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 у МВС України, є безпідставним з огляду на таке. Так, виплата згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 у МВС України була здійснена позивачу у зв`язку з отриманням ним 3-ї групи інвалідності у зв`язку з захворюванням пов`язаним з проходженням служби в овс у розмірі 150 прожиткових мінімумів. Вказує, що на даний момент він отримав 2-гу групу інвалідності у зв`язку з захворюванням одержаним під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і відповідно має підстави для отримання одноразової грошової допомоги і з даної підстави передбачена виплата відповідно до ч.7 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Порядку 336 затвердженого Постановою КМУ України №336 від 29.04.2016 р. у розмірі 300 прожиткових мінімумів. Зазначає, що виплату грошової допомоги у зв`язку з отриманням 2-ї групи інвалідності він не отримував. Вказує, що ні Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ні Постанова КМУ України № 336 від 29.04.2016 р. не містять такої підстави для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги як призначення одноразової грошової допомоги відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 у МВС України. Посилається, що на момент виникнення у позивача права на одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням 2-ї групи інвалідності 18.07.2019 р. діяв "Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року №336 в редакції від 09 квітня 2019 р. Зазначає, що у п. 17 Порядку 336 був наведений вичерпний перелік підстав при яких призначення та виплата одноразової грошової допомоги не проводиться, якщо загибель (смерть) осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 3 цього Порядку, або інвалідність осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, четвертому та п`ятому пункту 2 цього Порядку, є наслідком: - вчинення ними злочину або адміністративного правопорушення; - вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; - навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім факту доведення особи до самогубства, встановленого судом); - подання неправдивих відомостей для призначення та виплати одноразової грошової допомоги. Вказує, що п.6 Порядку 336 було доповнено абзацом згідно з Постановою КМ № 769 від 21.08.2019 р., відповідно до якого встановлювалося, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Однак посилається, він отримав 2-ї групи інвалідності 18.07.2019р", і відповідно право на одноразову допомогу в нього виникло з даної дати, а Пункт 6 Порядку 336 було доповнено абзацом згідно з Постановою КМ № 769 від 21.08.2019 р. стосовно дворічного терміну, тобто вже після виникнення в нього права на одноразову грошову допомогу. Зазначає, що виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з 2-ю групою інвалідності він не отримував. Вважає, що відмова у виплаті йому, як інваліду 2-ї групи одноразової грошової допомоги згідно з частиною 7 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб - є протиправною та такою що суперечить вимогам Конституції України та іншим нормативно-правовим актам і безпосередньо сталій практиці Європейського суду з прав людини. Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. по справі №808/1866/16. Також посилається на практику Європейського суду з прав людини. Наголошує, що станом на 12.06.2020 р. він одноразової грошової допомоги, як інвалід 2-ї групи не отримав, безпосередньо від Міністерство у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України ним було отримано формальну відповідь, яка жодним чином не відновила його порушені права та інтереси щодо забезпечення отримання одноразової грошової допомоги передбаченої йому Законом, тобто його законні сподівання та очікування на вчасне отримання допомоги залишаються марними, що відкрито суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідач, Міністерство у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, заперечуючи проти апеляційної скарги позивача та вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, та таким, що не підлягає скасуванню, просило залишити рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №440/2063/20 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення .

Учасники справи про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалами справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого від 15.07.2015 №ВМ-1 №000923 ОСОБА_1 встановлено втрату професійної працездатності тридцять (30%) захворювання, пов`язаного з проходженням служби в ОВС (а.с. 17).

З 15.07.2015 позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності із зазначенням причини інвалідності "захворювання, пов`язані з проходженнями служби в ОВС", у зв`язку з чим Міністерством внутрішніх справ України відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 у МВС України затверджено висновки про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

У 2015 році Міністерством внутрішніх справ України виплачено позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням ІІІ групи інвалідності у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму в розмірі 182700 грн на підставі платіжного дорученням №23 від 25.11.2015, що підтверджується листом департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ №18809/15-2019 від 16.12.2019.

Постановою Військово-лікарської комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області" від 22.05.2019 №6 встановлено, що захворювання капітана міліції ОСОБА_1 , 1986 р.н.: "хронічна хвороба нирок ІІ ст., гломерулонефрит, сечовий синдром, стадія загострення, ХНН І ст. Правобічний нефроптоз" та зазначено "захворювання, ТАК, одержане під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Захворювання "Дискінезія жовчовивідних шляхів. Хронічний декомпенсований тонзиліт, ст. Ремісії" та зазначено "захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ" (а.с. 18).

Згідно з копією довідки МСЕК серії АВ №0070349 від 12.08.2019 ОСОБА_1 повторно встановлено ІІ групу інвалідності з 18.07.2019, "захворювання, одержане під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення" (а.с. 16).

27.08.2019 (вх.№М-537 від 02.09.2019) позивач звернувся до Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України з відповідною заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 №336 "Деякі питання соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей", відповідно до порядку постанови.

Листом від 06.02.2020 №1075/02/07.1-20 відповідачем повідомлено позивача про те, що за результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї матеріалів, на засіданні міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", прийнято рішення, оформлене протоколом №2 від 30.01.2020, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку з тим, що одноразова грошова допомога позивачу вже була призначена та виплачена відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 у МВС України (лист Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ від 16.12.2019 №18809/15-2019) (а.с. 10).

Вважаючи рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Колегія суддів зазначає, що основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі по тексту - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Нормами ч.2 ст.16 Закону №2011-ХІІ передбачено визначено у яких випадках та якій категорії військовослужбовців призначається і виплачується одноразова грошова допомога.

Частиною 2 ст.16-2 Закону №2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.

Відповідно до ч.4 ст.16-3 №2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Як вбачається з матеріалів даної справи, у 2015 році ОСОБА_1 вперше було встановлено інвалідність ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженнями служби в органах внутрішніх справ.

Повторно, позивачу встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, одержаного під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення у 2019 році згідно з довідкою МСЕК серії АВ №0070349 від 12.08.2019.

Отже, з моменту первинного встановлення інвалідності ОСОБА_1 у 2015 році ( інвалідність ІІІ групи) та до моменту повторного встановлення інвалідності у 2019 році ( інвалідність ІІ групи) минуло понад 4 роки.

Разом з тим, відповідно до приписів Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у зв`язку зі зміною групи інвалідності призначається та виплачується у тому випадку, коли з моменту первинного встановлення інвалідності і до повторного встановлення не минуло більше двох років.

Колегія суддів зауважує, що позивач вказує на те, що з 18.07.2019 р. у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як особі, якій встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок "захворювання, одержане під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення", у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, передбаченого Порядком призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 №336.

Відповідно до ч.7 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" особам, зазначеним у пунктах 11-14 частини другої статті 7 цього Закону, за рахунок коштів державного бюджету призначається і виплачується одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності у розмірі, визначеному підпунктом "б" пункту 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Якщо особа у зв`язку з встановленням інвалідності одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією частиною, та одноразової грошової допомоги відповідно до інших законів України, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи.

Однак, разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством передбачено, що грошова допомога є одноразовою, тобто виплачується один раз у зв`язку із встановленням інвалідності, а не у зв`язку зі зміною групи інвалідності чи причини такої інвалідності.

Позивач, станом на момент звернення до відповідача, вже отримав одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням ІІІ групи інвалідності, що підтверджується матеріалами даної справи та фактично не заперечується ОСОБА_1 .

Отже, наведене вище свідчить про те, що позивачем вже було реалізовано його право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" від 21 жовтня 2015 р. № 850 та Закону України "Про міліцію".

Щодо посилання скаржника на те, що на даний час йому встановлено 2-гу групу інвалідності та інші її підстави - "Захворювання одержане під час безпосередньої участі в антитерористичної операції, забезпеч її проведення" для виплати одноразової грошової допомоги, а тому відповідно і мають застосовуватися норми законодавства, які регулюють виплату одноразової грошової допомоги особам і інвалідністю внаслідок війни, а також посилання на те, що ні Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ні Постанова КМУ України № 336 від 29.04.2016 р. не містять такої підстави для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги як призначення одноразової грошової допомоги відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 у МВС України, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не впливають на вирішення даної справи, оскільки з урахуванням вже вказаного вище, позивач отримав одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням інвалідності, яка за своєю суттю є одноразовою виплатою і відповідно чинне законодавство не дає підстав для повторного її отримання у зв`язку зі зміною групи інвалідності і (або) причини такої інвалідності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що приписами абз.2 ч.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Отже, виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною причини інвалідності може бути проведена лише у випадку, якщо така зміна відбулась протягом двох років з дня встановлення інвалідності вперше, у інших випадках виплата допомоги не відбувається.

Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією позивача серія АВ №0070349 від 12.08.2019, в графі: « 7. Огляд інваліда» зазначено: «повторно» (а.с. 16)

Колегія суддів зазначає, що вперше позивачу інвалідність встановлено у 2015 році (ІІІ група), а ІІ групу інвалідності встановлено у 2019 році, при цьому, групу та причину інвалідності змінено з 18.07.2019 р., тобто, понад дворічний термін з дня первинного встановлення інвалідності вперше.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 дійшов висновку щодо обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з огляду на те, що позивач реалізував у 2015 році своє право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, а групу та причину інвалідності змінено з 18 липня 2019 року, тобто, понад дворічний термін з дня первинного встановлення інвалідності, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII.

Доводи скаржника про те, що відмова у виплаті йому, як інваліду 2-ї групи, одноразової грошової допомоги згідно з частиною 7 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб - є протиправною та такою що суперечить вимогам Конституції України та іншим нормативно-правовим актам і безпосередньо сталій практиці Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає необґрунтованими з урахуванням наведеного вище та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.

Щодо доводів скаржника на те, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII в нього виникло з 18.07.2019 р., то колегія суддів звертає увагу, що липні 2019 року позивачу не встановлювалась група інвалідності, а лише відбулась зміна групи та причини інвалідності, яка йому була встановлена з 2015 року, що свідчить про правомірність прийнятого міжвідомчою комісією відповідача рішення, оформленого протоколом №2 від 30.01.2020 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. по справі №808/1866/16, то колегія суддів зазначає, що вказана постанова суду касаційної інстанції не підлягає врахуванню при розгляді даної справи, оскільки правовідносини по даній справі не є аналогічними тим, що виникли у наведеній вище справі, яка переглядалася Верховним Судом.

Щодо посилання скаржника на приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також на правові позиції рішення Європейського суду з прав людини, то колегія суддів зауважує, що висновки суду апеляційної інстанції по даній справі є такими, що не суперечать їм.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що правомірності дій Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи, згідно з частиною 7 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення про відмову у задоволені адміністративного позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки, відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 року по справі № 440/2063/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 21.09.2020 року