Справа № 813/740/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 813/740/17 пров. № А/857/7171/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі за його позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

суддя у І інстанції Кравців О.Р.,

час ухвалення рішення 17 год 26 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 09 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

20 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП) №102 о/с від 30 січня 2017 року «По особовому складу» у частині звільнення зі служби в поліції за власним бажанням за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» майора поліції ОСОБА_1 , дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Галицького відділу поліції ГУ НП та поновити його на вказаній посаді з 31 січня 2017 року, зарахувавши час вимушеного прогулу до вислуги років;

- зобов`язати ГУ НП нарахувати та виплатити позивачу за час вимушеного прогулу з дня звільнення всі види грошового забезпечення (у тому числі премію), які були йому визначені на день звільнення;

- звернути до негайного виконання постанову суду у частині поновлення позивача на службі та у частині зобов`язання ГУ НП нарахувати та виплатити за час вимушеного прогулу всі види грошового забезпечення (в тому числі премії), які були йому призначені на день звільнення, у межах суми стягнення за один місяць;

- зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року, у справі №876/11865/17 у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому Верховний Суд вказав на необхідність під час нового розгляду справи встановити коли та за яких обставин ОСОБА_1 написав рапорт про звільнення та надати оцінку наявності у матеріалах справи двох розписок позивача про отримання ним трудової книжки. Окрім того, наголошено на необхідності з`ясування обставин, що зумовили внесення відповідачем через досить тривалий час змін до наказу від 30 січня 2017 року № 102о/с «По особовому складу» у частині дати звільнення позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/740/17 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що показання свідків стосовно звільнення позивача спростовуються документами у справі, а обставини звільнення повинні підтверджуватися саме письмовими доказами, або на підставі сукупності інших доказів у справі. Показання свідків з урахуванням позиції відповідача та наявних у справі письмових доказів суд не вважав достатніми для висновку про протиправність оспорюваного наказу про звільнення позивача. При цьому суд вказав, що повідомлені позивачем обставини написання ним рапорту про звільнення у разі їх підтвердження носять ознаки кримінального правопорушення та мають розглядатися за правилами кримінального судочинства.

Оскільки решта позовних вимог є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення позивача зі служби, то у їх задоволення також судом відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки факту внесення відповідачем через досить тривалий час змін до наказу від 30 січня 2017 року № 102 о/с «По особовому складу».

Підставою для винесення наказу № 102 о/с від 30 січня 2017 року став рапорт ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, датований від 27 січня 2017 року, однак у цей час він перебував на стаціонарному лікуванні у Львівському обласному державному клінічному лікувально-діагностичному кардіологічному центрі.

Насправді такий рапорт ним було написано 04 лютого 2017 року під тиском начальника сектору кадрового забезпечення Галицького ВП ГУ НП ОСОБА_2 та дільничного офіцера поліції Галицького ВП ГУНП ОСОБА_3 , на якого було покладено обов`язки начальника сектору превенції патрульної поліції Галицького ВП ГУ НП, які погрожували позивачу неприємностями по службі зі сторони керівництва та покаранням у виді реального позбавлення волі за інцидент, що мав місце 03 лютого 2017 року, внаслідок чого його було у подальшому обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України.

Одночасно з рапортом про звільнення ОСОБА_1 на вимогу вказаних службових осіб ГУ НП написав їм розписку, датовану 31 січня 2017 року, про те, що отримав на руки трудову книжкута витяг з наказу про звільнення, однак реально отримав її лише 07 лютого 2017 року,про що у особовій справі є друга розписка.

Наведене, а також показання допитаних судом свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідчить про те, що звільнення ОСОБА_1 було сфальсифіковане заднім числом.

Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на численні формальні неузгодженості, допущені відповідачем при оформленні та реєстрації документів, пов`язаних із його звільненням.

Додатково наполягає на тому, що при його рапорті не зазначена дійсна причина звільнення та не узгоджена дійсна реальна дата звільнення після подання рапорту, тобто після 04 лютого 2017 року, а була вказана дата звільнення також заднім числом 31 січня 2017 року, що свідчить про те, що ОСОБА_1 мав право відкликати поданий ним рапорт про звільнення, а у відповідача були відсутні підстави для його звільнення зі служби в поліції до спливу тримісячного строку від дня попередження позивачем про своє бажання звільнитися.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП вважає аргументи, викладені у апеляційній скарзі, безпідставними. При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач не навів жодних фактичних даних про наявність протиправних дій посадових осіб відповідача. Пояснення позивача вважає голослівними. Підставою для видачі оспорюваного наказу ГУ НП був письмовий рапорт позивача від 27 січня 2017 року, у якому викладено його прохання звільнитися за власним бажанням з 31 січня 2017 року з причин переходу на іншу роботу. Факт написання рапорту позивач не заперечує. Рапорт зареєстрований належним чином у книзі реєстрації рапортів УКЗ ГУНП та начальником УКЗ ГУНП розписаний до виконання.

Про перебування на стаціонарному лікуванні 31 січня 2017 року позивач ГУ НП не повідомляв. Тому вважає всі дії посадових осіб ГУ НП під час звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за власним бажанням правомірними.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду підтримали вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Представник ГУ НП у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість вимог ОСОБА_1 , підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, та просила залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органи внутрішніх справ з 18 березня 2005 року на різних посадах.

07 листопада 2015 року позивач прийнятий на службу в органи Національної поліції наказом ГУ НП № 61 о/с від 07 листопада 2015 року.

Відповідно до рапорту від 27 січня 2017 року на ім`я начальника ГУ НП генерала поліції 3-го рангу ОСОБА_6 . ОСОБА_7 просив звільнити його з поліції з 31 січня 2017 року за власним бажанням у зв`язку із переходом на іншу роботу.

На підставі вказаного рапорту позивача начальником Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - Галицький ВП ГУ НП) на ім`я начальника ГУ НП внесено подання від 27 січня 2017 про звільнення з Національної поліції дільничного офіцера поліції сектору превенції Галицького ВП ГУ НП майора поліції ОСОБА_7 .

Наказом ГУ НП від 30 січня 2017 року № 102о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_7 , дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Галицького ВП ГУ НП з 31 січня 2017 року.

Наказом ГУ НП від 25 травня 2017 року № 406 о/с було внесено зміни до наказу від 30 січня 2017 № 102о/с у частині звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_7 - «надруковано: Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 30.01.2017, слід читати: Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 27.01.2017».

Наказом ГУ НП від 25 жовтня 2017 року № 803о/с було внесено зміни до наказу від 30 січня 2017 № 102о/с у частині звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_7 - «надруковано з 31.01.2017 слід читати: з 02.02.2017». Підстава: лист сектору правового забезпечення ГУ НП № 1131/32/04-2017 від 09 жовтня 2017 року та копія довідки від 01 лютого 2017 року № 134, виданої Львівським обласним державним клінічним лікувально-діагностичним кардіологічним центром».

ОСОБА_1 не погодився із своїм звільненням із служби у Національній поліції та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами частини 5 статті 308 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та заслухавши пояснення її учасників, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що суть цього публічно-правового спору зводиться до перевірки обґрунтованості доводів позивача про відсутність у нього наміру на звільнення зі служби за власним бажанням та написання ним рапорту про своє звільнення, який датований 27 січня 2017 року, під тиском працівників відповідача з подальшим протиправним оформленням наказу ГУ НП від 30 січня 2017 року № 102о/с.

Відповідно до преамбули Закону № 580-VIII, цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Приписами пункту 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Позивачем не заперечується те, що ним власноручно було написано рапорт, датований 27 січня 2017 року, на ім`я начальника ГУ НП генерала поліції 3-го рангу ОСОБА_6 з проханням звільнити його з поліції з 31 січня 2017 року за власним бажанням у зв`язку із переходом на іншу роботу, на підставі якого начальником Галицького ВП ГУ НП було підготовлено відповідне подання від 27 січня 2017 року на ім`я начальника ГУ НП та прийнято оспорюваний наказ ГУ НП від 30 січня 2017 року № 102о/с.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наявність у керівника ГУ НП формальних підстав для винесення оспорюваного наказу від 30 січня 2017 року № 102о/с та формальне дотримання відповідачем встановленої процедури звільнення зі служби у Національній поліції ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду фактично не заперечувалося.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про те, що вказаний рапорт ним було написано не 27 січня 2017 року, а 04 лютого 2017 року під тиском працівників ГУ НП, і він не мав бажання звільнятися зі служби у поліції, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приписами частини 1 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , співробітники позивача, у загальних рисах підтримали правову позицію ОСОБА_1 про те, що внаслідок розмови із працівниками ГУ НП, які чинили на нього психологічний тиск щодо необхідності написання рапорту на звільнення, такий ним був написаний. Разом із тим, з огляду на значний проміжок часу, що минув з часу звільнення ОСОБА_1 до часу допиту вказаних свідків у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції ставить під сумнів можливість відтворення ними у пам`яті точної дати та часу подій, про які вони повідомляли суду. Окрім того, їх пояснення не містять опису таких обставин, за наявності яких у суду були б належні підстави для висновку про вчинення ОСОБА_1 будь-яких дій під тиском вказаних співрозмовників з урахуванням тривалого стажу служби позивача у органах внутрішніх справ та обставин, за яких відбувалося його спілкування із ними.

Допитаний судом першої інстанції у якості свідка ОСОБА_8 , працівник сектору кадрового забезпечення ГУНП, ствердив суду про те, що у січні-лютому 2017 року ОСОБА_1 у його службовому кабінеті повідомив йому, що хоче написати рапорт на звільнення. У подальшому свідок займався оформленням документів на звільнення ОСОБА_1 . Позивач не повідомляв про те, що перебуває у стані тимчасової непрацездатності.

Допитаний апеляційним судом у якості свідка ОСОБА_3 , працівник ГУ НП, не підтвердив посилань ОСОБА_1 про вчинення ним чи будь-ким у його присутності психологічного впливу на позивача з метою написання ним рапорту про звільнення зі служби за власним бажанням. Одночасно повідомив суд про наявність у поліцейських вільного доступу у службові приміщення підрозділів поліції без будь-якої фіксації часу їх перебування там.

Клопотань про виклик інших свідків чи витребування судом будь-яких додаткових доказів на обґрунтування правомірності своєї позиції позивачем ОСОБА_1 та його представником суду апеляційної інстанції не заявлялося.

При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що позивач ОСОБА_1 не звертався до керівництва ГУ НП із заявою чи рапортом про відкликання свого рапорту про звільнення, датованого 27 січня 2017 року, не заперечував проти отримання трудової книжки та повного розрахунку при звільненні, а заяву про вчинення посадовими особами ГУ НП кримінальних порушень, передбачених статтями 172, 364, 366 Кримінального кодексу України при його звільненні подав до Львівської місцевої прокуратури № 1 лише 15 лютого 2018 року, тобто більш ніж через рік після свого звільнення, що ставить під сумнів об`єктивність його доводів, що викладені у заявах по суті у справі, що розглядається.

Додатково апеляційним судом враховується те, що на час написання ОСОБА_1 рапорту від 27 січня 2017 року щодо нього тривало службове розслідування за фактом керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що могло викликати бажання звільнитися зі служби за власним бажанням, а не у порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що матеріали цієї адміністративної справи не містять достатніх належних і достовірних доказів для висновку про те, що рапорт від 27 січня 2017 року ОСОБА_1 був написаний під тиском працівників ГУ НП та не виражав його волі на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 31 січня 2017 року.

Доводи ОСОБА_1 про наявність певних неузгодженостей при реєстрації його рапортів про звільнення та про скерування на проходження військово-лікарської комісії, а також щодо наявності двох розписок про отримання трудової книжки, на думку апеляційного суду, прямо не свідчать про його незаконне звільнення, а подібні висновки позивача побудовані лише на його припущеннях.

Окрім того, апеляційний суд погоджується із доводами ГУ НП про те, що при звільненні працівникам з його власної ініціативи, а не з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, приписи часини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України щодо заборони звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності не застосовуються.

Водночас, на думку апеляційного суду, обставини, що мали місце після винесення ГУ НП оспорюваного наказу від 30 січня 2017 року № 102о/с, а саме внесення відповідачем до нього змін з огляду на виявлені недоліки у оформленні, не мають істотного впливу на оцінку правомірності його прийняття.

Відтак, з огляду на відсутність підстав для скасування оспорюваного наказу про звільнення ОСОБА_9 зі служби від 30 січня 2017 року № 102о/с слід погодитися із висновком суду першої інстанції про необхідність відхилення інших похідних вимог позивача, задоволення яких можливе лише при скасуванні вказаного наказу.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/740/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Постанова у повному обсязі складена 18 вересня 2020 року.