Справа № 454/1779/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 454/1779/19 пров. № А/857/5861/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Мельничук Б.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. на рішення Сокальського районного суду Львівської обл. від 26.11.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання розглянути заяви щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (суддя суду І інстанції: Фарина Л.Ю., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10 год. 00 хв. 26.11.2019р., м.Сокаль Львівської обл.; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

05.07.2019р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. відносно нерозгляду її заяв від 17.12.2018р. та 26.03.2019р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,23 га; зобов`язати Острівську сільську раду Сокальського району Львівської обл. на найближчий сесії розглянути по суті заяви ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення про дозвіл на складання проекту землеустрою по відводу для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,23 га; судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-3).

Розгляд справи проведено в порядку загального позовного провадження із викликом сторін в судове засідання (а.с.17).

Рішенням Сокальського районного суду Львівської обл. від 26.11.2019р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність відповідача Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. відносно нерозгляду заяв ОСОБА_1 від 17.12.2018р. та 26.03.2019р.; стягнуто з Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача 384 грн. 20 коп. судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.32-36).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Острівська сільська рада Сокальського району Львівської обл., яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.38-42).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки неодноразово розглядалися на сесії сільської ради, однак по ним не було прийнять будь-яких рішень. При цьому, свій обов`язок по прийняттю та розгляду таких заяв апелянтом виконано у повному обсязі.

В той же час, в порушенням вимог ст.8 Закону України «Про звернення громадян» у заявах від 17.10.2018р., 17.12.2018р. та 26.03.2019р. не зазначено місце проживання їх автора, а тому такі згідно з положенням Закону України «Про місцеве самоврядування» розгляду не підлягають.

Крім того, повторне звернення з тих же підстав до того ж органу не розглядається, якщо перше вирішено по суті. Оскільки рішення не прийнято у зв`язку з відсутністю необхідної кількості голосів депутатів, тому таку заяву слід вважати вирішеною по суті.

Так як апелянтом дотримано всіх вимог щодо реєстрації та розгляду звернення ОСОБА_1 , відповідачем були надані заявниці роз`яснення щодо вимог до оформлення заяв, питання вже розглядалося по суті на сесії сільської ради та було прийнято рішення № 187 від 01.07.2016р. «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 » не на користь заявниці, таке рішення було своєчасно надіслано ОСОБА_1 , відтак, підстави для задоволення заявленого позову є відсутніми.

Представником позивача адвокатом Чернявським Р.І. скеровано за допомогою засобів електронного зв`язку до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.85-86).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду (із врахуванням документів, долучених до апеляційної скарги), 17.12.2018р. позивач ОСОБА_1 звернулася до Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. із заявою, в якій просила видати їй рішення про виділення земельної ділянки під будівництво по АДРЕСА_1 . (а.с.9).

Згідно відповіді Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. № 2368 від 28.12.2018р. позивачу було повідомлено, про те що її попередня заява від 17.10.2018р. була розглянута на сесії Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. від 12.12.2018р., однак рішення по даному питанню не прийнято (а.с.55).

Також листом № 2369 від 28.12.2018р. відповідач надіслав ОСОБА_1 протокол сесії Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. від 12.12.2018р. (а.с.46, 50).

26.03.2019р. позивач ОСОБА_1 повторно звернулася до Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. із заявою, в якій просила надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с.8).

Із змісту листа Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. № 502 від 11.04.2019р. слідує, що повторна заява позивача від 26.03.2019р. була розглянута на сесії сільської ради від 11.04.2019р., а також наголошено на її невідповідності вимогам ст.8 Закону України «Про звернення громадян» - не зазначено місце проживання заявниці, подача повторного звернення з одного і того самого питання (а.с.49, 54).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що в силу приписів ст.118 Земельного кодексу /ЗК/ України відповідач під час розгляду заяв позивача про виділення земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку від 17.12.2018р. та 26.03.2019р. повинен був перевірити ці заяву на відповідність їх вимогам ст.ст.116, 118, 121 ЗК України і прийняти по ним рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або про відмову у наданні такого дозволу з наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, за розглядуваних обставин відповідачем порушено процедуру розгляду і прийняття рішень щодо відведення земельних ділянок у власність, оскільки розгляд заяв ОСОБА_2 не здійснювався на пленарному засіданні ради і за результатами такого розгляду відсутні будь-які рішення.

Відповідачем доказів на спростування доводів позивача та доказів, які б вказували на правомірність його бездіяльності щодо розгляду заяв ОСОБА_1 та прийняття рішень за результатами розгляду, суду надано не було.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача на найближчій сесії розглянути по суті заяви позивача та прийняти відповідне рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,23га, то у задоволенні таких слід відмовити, оскільки рішення за результатами розгляду заяв позивача по суті не приймалось. Вирішення таких питань не віднесено до компетенції суду, а такі належать лише до повноважень органу місцевого самоврядування (п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України та Законом України «Про землеустрій».

Відповідно до п.«б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно з частиною першою цієї статті громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 6 ст.118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Таким чином, надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Приписами абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з абз.3 ч.7 ст.118 ЗК України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

Отже, цією нормою закріплено право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його наданні після спливу місячного строку (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.07.2018р. в справі № 806/3095/17, від 17.12.2018р. у справі № 509/4156/15-а).

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому, відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України підставою відмови у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку про те, що розгляд будь-якої поданої заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки завершується прийняттям відповідного рішення.

У розглядуваному випадку заява позивача 26.03.2019р. виносилася на розгляд сесії сільської ради, однак по ній не було прийнято будь-якого рішення.

По заяві від 17.12.2018р. відповідачем було надано інформацію про результати розгляду попередньої заяви ОСОБА_1 від 17.10.2018р., по якій рішення сесією також не було прийнято.

Відповіді Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. не містили передбаченої ч.7 ст.118 ЗК України підстави для відмови в задоволенні відповідної заяви позивача та, відповідно, для ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

При цьому, будь-яких покликань на невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, в розглядуваних відповідях не зазначено.

Звідси, наведені заяви позивача фактично були прийняті до розгляду відповідачем, заява від 26.03.2019р. винесена на вирішення сесії, тобто, такі не містили недоліків або неточностей, які б перешкоджали їх розгляду по суті.

Покликання апелянта щодо невідповідності форми та змісту цих заяв приписам ст.8 Закону України «Про звернення громадян», а також повторність звернень позивача з питання, яке вже було предметом розгляду відповідача згідно рішення № 187 від 01.07.2016р., за вищенаведених обставин не можуть прийматися до уваги судом, оскільки такі підстави не покладалися в основу відмови у задоволенні цих заяв.

Така зміна кваліфікації підстави відмови суб`єктом владних повноважень є неприйнятною з огляду на принцип правової визначеності, який притаманний як судовим рішенням, так і рішенням суб`єктів владних повноважень. В іншому випадку це вже будуть інші правопорушення за інших підстав; запровадження позиції зміни підстав прийняття рішень після їх прийняття як способу реалізації владних управлінських функцій, призведе до свавілля суб`єктів владних повноважень.

Пунктами «а», «б» ч.1 ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

З урахуванням зазначеного, до повноважень Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. належить розпорядження земельними ділянками комунальної власності територіальної громади с.Острів Сокальського району Львівської обл.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно ч.1 ст.46 цього Закону сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Частиною 1 ст. 47 зазначеного Закону визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

Згідно з ч.4 ст.47 наведеного Закону постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою орган місцевого самоврядування приймає одне із рішень визначених ч.7 ст. 118 ЗК України. При цьому, зважаючи на норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», таке рішення приймається на пленарних засіданнях.

Відсутність рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку у формі рішення свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу і надає особі право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу відповідно до абз.3 ч.7 ст.118 ЗК України.

З матеріалів справи слідує, що по заявам ОСОБА_1 від 17.12.2018р. та 26.03.2019р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність рішення сесією сільської ради не прийняті, при цьому заява від 17.12.2018р. на розгляд сесії не виносилася, а по результатам голосування по заяві від 26.03.2019р. рішення не набрало більшості голосів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заяви ОСОБА_1 від 17.12.2018р. та 26.03.2019р. не розглянуті Острівською сільською радою Сокальського району Львівської обл. в порядку та у спосіб, встановлені ЗК України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки відповідачем не прийнято рішення про надання дозволу чи про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Звідси, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що заяви ОСОБА_1 від 17.12.2018р. та 26.03.2019р. про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку не були перевірені відповідачем на їх відповідність вимогам ст.ст.116, 118, 121 ЗК України, по ним не прийнято відповідачем будь-якого рішення, яке визначено вищевказаними нормами закону.

В межах цього адміністративного спору позивач звернувся до відповідача не із зверненням, а із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачу відповідь у формі листа.

Відсутність належним чином оформленого рішення Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні у формі наказу, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Щодо відсутності достатньої кількості голосів для прийняття сільською радою відповідного рішення колегія суддів вважає, що органом місцевого самоврядування не було наведено будь-яких підстав для відмови у задоволенні заяви позивача.

Єдина наведена підстава недостатня кількість голосів депутатів для прийняття рішення радою - не надає достатніх юридичних підстав для такої відмови.

Допускаючи такий нерозгляд звернення позивача, незважаючи на актуальність поставлених ним питань, відповідач створив умови для юридичної невизначеності, а тому така поведінка органу місцевого самоврядування має ознаки свавільної і не відповідає вимогам закону.

При цьому, в силу діючого законодавства позивач мав «законні сподівання» на вирішення його заяв.

Згідно п.3.1 рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2010 від 29.06.2010р. одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Таким чином, безпідставне та протиправне відтермінування суб`єктом владних повноважень прийняття рішення за заявою позивача є прихованою формою відмови у його розгляді та прямо суперечить принципу правової визначеності.

Звідси, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності стосовно розгляду поданих позивачем заяв.

З приводу дискреційності наданих відповідачу повноважень щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, в контексті обставин спору застосування обраного позивачем способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Наведених обставин судом першої інстанції не встановлено. При цьому, суд не досліджував, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. За таких обставин в суду є відсутніми підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

При цьому, відповідачем не було перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,23 га по АДРЕСА_1 .

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача в цій ситуації колегія суддів враховує роз`яснення, які наведені в постанові Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно яких у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

За таких умов колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути заяви ОСОБА_1 від 17.12.2018р. та 26.03.2019р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,23 га по АДРЕСА_1 .

При повторному розгляду відповідач не вправі відмовляти позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнані протиправними дії відповідача.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.

Додатково колегія суддів підкреслює, що розгляд справи здійснений місцем загальним судом із порушенням предметної юрисдикції, оскільки в силу приписів ч.ч.1, 2 ст.20 КАС України такий спір є підсудний окружному адміністративному суду.

Згідно вимог ст.318 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу (ч.1).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи (ч.2).

Оскільки учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявляв про непідсудність справи, такі доводи не навів у своїй апеляційній скарзі, в апеляційного суду немає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції із направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Також відповідно до ч.3 ст.79 КАС України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не подавав відзив разом з письмовими доказами. Докази, на які посилається апелянт, були долучені після розгляду справи та винесення судом рішення по суті справи, в зв`язку з чим з такі докази не подані у встановлений законом або судом строк, а відтак не можуть прийматися апеляційним судом як докази, які обґрунтовують правильність позиції відповідача.

Також під час підготовки справи до апеляційного розгляду апеляційний суд не вирішував питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції відповідачем по справі, жодного клопотання апелянт до суду з цього приводу не подавав.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Острівську сільську раду Сокальського району Львівської обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Острівської сільської ради Сокальського району Львівської обл. на рішення Сокальського районного суду Львівської обл. від 26.11.2019р. в адміністративній справі № 454/1779/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Острівську сільську раду Сокальського району Львівської обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Дата складення повного тексту судового рішення: 16.09.2020р.