Справа № 826/5088/17
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5088/17 Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» про визнання договору недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір від 16.02.2015 № СГ160215, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна угода укладена всупереч інтересам держави та суспільства та без мети реального настання правових наслідків.

В підтвердження своїх доводів позивач зазначає про те, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі №757/26615/16-к засновника та керівника TOB «Сайрус Групп» було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року адміністративний позов задоволено.

В подальшому, постановою Верховного Суду від 26 березня 2019 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» задоволено частково, внаслідок чого рішення судів скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року адміністративний позов задоволено, при цьому суд першої інстанції виходив із того, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абзац другий цього пункту). З урахуванням того, що, ТОВ «Сайрус Групп» зареєстровано в ЄРПН податкові накладні, складені на операції з постачання товару на користь ТОВ «Сервісбудмаш», та зважаючи на встановлений вироком Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі № 757/26615/16-к статус фіктивного підприємства ТОВ «Сайрус Групп», суд пришов до висновку про наявність правових підстав для визнання договору № СГ160215 від 16.02.2015 недійсним.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач (ТОВ «Сервісбудмаш») подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не в повній мірі виконав вказівки Верховного суду, обмежившись лише витребуванням у відповідачів договору, який він просить визнати недійсним. Проте, копія договору досі відсутня в матеріалах справи, оскільки примірник апелянта втрачений, а другий відповідач не отримав взагалі.

Апелянт, із посиланням на практику Верховного Суду, доводить, що вирок Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі № 757/26615/16-к, на який посилається позивач, не стосується правовідносин між відповідачами, оскільки такі правовідносини не досліджувались судом в межах даного кримінального провадження. Натомість, постановою слідчого СУ ФР ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 11.12.2015 про закриття кримінального провадження № 00000233, встановлено, що службові особи ТОВ «Сервісбудмаш» в повному обсязі відобразили в звітних документах операції з контрагентом (ТОВ «Сайрус Групп»), крім того в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості, які вказують про ухилення від сплати податків службовими особами ТОВ «Сервісбудмаш», зокрема про умисел в їх діях при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Сайрус Групп».

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до податкових накладних № 48 від 27.02.2015, № 49 від 27.02.2015, № 77 від 27.02.2015, № 78 від 27.02.2015, № 79 від 27.02.2015, № 121 від 30.03.2015, № 122 від 30.03.2015, № 123 від 30.03.2015, № 124 від 30.03.2015, № 125 від 30.03.2015, виписаних Товариством з обмеженою відповідальністю «Сайрус Групп» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш», у вказаний період було поставлено товари на загальну суму 4 250 808, 61 грн.

Вказані податкові накладні, згідно наявних у них даних, складені директором ТОВ «Сайрус Групп» Брухань Б.О., та, у графі «Вид цивільно-правового договору» містять посилання на Договір поставки від 16.02.2015 № СГ160215.

Водночас, вироком Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі № 757/26615/16-к, засновника та керівника TOB «Сайрус Групп» ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205, частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України (пособництво у здійсненні фіктивного підприємництва), вказане судове рішення набрало законної сили.

Вироком встановлено, що ОСОБА_1 у січні 2015 вступив у попередню змову з невстановленою особою, яка запропонувала останньому, шляхом підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, здійснити фіктивне підприємництво за винагороду, а саме придбати суб`єкт підприємницької діяльності ТОВ «Сайрус Групп».

У подальшому, ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса надав свої паспортні дані та підписав два екземпляри статуту підприємства ТОВ «Сайрус Групп». 08.01.2015 проведено державну реєстрацію змін ТОВ «Сайрус Групп» в відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Солом`янського району реєстраційної служби ГУ юстиції у м.Києві. Продовжуючи злочинну діяльність невстановлені слідством особи отримали та використали можливість укладати від імені ОСОБА_1 , шляхом підроблення документів, господарські угоди та первинні бухгалтерські документи, що свідчили про нібито реалізацію товарів, робіт (послуг) для підприємств реального сектору економіки, чим сприяли незаконному формуванню податкового кредиту з податку на додану вартість та безпідставному формуванні валових витрат підприємств.

Вчинення ОСОБА_1 злочинних дій, пов`язаних з реєстрацією ТОВ «Сайрус Групп», як засновником вказаних підприємств та директором, надало змогу невстановленим слідством особам здійснювати незаконну діяльність, використовуючи реквізити вказаних юридичних осіб.

З огляду на наявний вирок Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі № 757/26615/16-к, контролюючий орган вважає наявність правових підстав для визнання вищевказаного правочину недійсним.

Відповідно до пп. 20.1.30 п. 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Так, згідно з ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ж до ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 3 статті 228 Цивільного кодексу України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Виходячи з системного тлумачення наведених положень вбачається, що контролюючі органи законодавчо уповноважені звертатись до суду з позовами щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними. Водночас, обов`язковою умовою визнання правочину недійним є встановлення обставин вчинення такого правочину.

Наведене підтверджується, зокрема, вимогами постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, п. 8 якої визначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Верховним Судом України було наголошено на тому, що відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину.

У зв`язку з цим, необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 Цивільного кодексу України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом, податковий орган, як на підставу для визнання правочину, укладеного між відповідачами, недійсним, посилається на наявність вироку Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2017 у справі № 757/26615/16-к стосовно засновника та керівника TOB «Сайрус Групп» ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Недійсність правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що наявність податкових накладних, виписаних на користь ТОВ «Сервісбудмаш» є підтвердженням факту існування договірних відносин між сторонами, що випливає з сутності податкової накладної та підстав її складання.

Так, відповідно до системного аналізу п. 201.1 ст. 201, п. 187.1 ст. 187 ПК України, згідно яких, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно п. 201.7 ст. 201 ПК, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс); п. 201.10. згідно якого, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно дефініції наведеної в п.п. 14.1.185, та 14.1.191 ПК України, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

В свою чергу, під постачанням товарів розуміється, будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власних, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, системний аналіз вказаних норм свідчить, що передумовою для складання податкової накладної є існування договірних відносин між сторонами, тобто факт укладення правочину.

Правила реєстрації податкових накладних в ЄРПН встановлені Порядком ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 № 1246 (далі - Порядок № 1246).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 1246 постачальник (продавець) складає податкову накладну та/або розрахунок коригування у форматі (відповідно до стандарту), затвердженого в установленому порядку, з використанням спеціалізованого програмного забезпечення. Після складення податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі на них накладається електронний цифровий підпис посадових осіб постачальника. Для делегування права підпису податкової накладної та/або розрахунку коригування іншій посадовій особі платник податку отримує засоби електронного цифрового підпису в акредитованих центрах сертифікації ключів для такої особи та подає контролюючому органові за місцем реєстрації посилені сертифікати електронного цифрового підпису зазначеної особи.

Відповідно до пункту 13 Порядку № 1246 платник податку за окремим запитом може отримувати з ЄРПН інформацію щодо податкової накладної та/або розрахунку коригування у формі витягу, який, зокрема, містить відомості про прізвище, ім`я, по батькові уповноваженої особи, яка склала податкову накладну/розрахунок коригування.

Як вбачається з податкових накладних та квитанції про їх прийняття, вони складені ОСОБА_1 та підписані його електронним ключем.

Також, наявними в матеріалах справи видатковими накладними підтверджується паперове оформлення правочинів, на підставі яких й були складені наведені податкові накладі, що вбачається з обсягів та об`єктів постачання, які є ідентичними до податкових накладних. Видаткові накладні від імені постачальника ТОВ «Сайрус Групп» виписані ОСОБА_1 .

Існування договірних зобов`язань між відповідачами за договором від 16.02.2015 № СГ160215 підтверджується також і товарно-транспортними накладними № 00031 від 27.02.2015, № 00043 від 30.03.2015, які також підписані від імені ТОВ «Сайрус Групп» ОСОБА_1 .

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають змогу ідентифікувати правочин, на підставі якого були складені вищенаведені податкові накладні, тому доводи апелянта про те, що відсутність самого договору, укладеного в письмовій формі, унеможливлює визнання його недійсним, судом відхиляються.

Також, підставою для звернення контролюючого органу з адміністративним позовом про визнання недійсним спірного правочину став вирок суду, яким засновника та керівника TOB «Сайрус Групп» ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205, частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України (пособництво у здійсненні фіктивного підприємництва), який набрав законної сили.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.

При цьому, згідно статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина третя статті 208 ЦК, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди (наприклад, у вигляді податкового кредиту). Обов`язок довести перед судом, що правочин вчинено з такою метою, в силу норми частини першої статті 77 КАС лежить на позивачу.

Доводячи, що правочин між ТОВ «Сайрус Групп» та ТОВ «Сервісбудмаш» спрямований на створення штучних підстав для незаконного отримання останнім права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань, позивач посилався на вирок суду, яким посадову особу ТОВ «Сайрус Групп» засуджено за фіктивне підприємництво.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У справах №21-5332а15, №21-1318а16, №21-2430а16 Верховний Суд України зазначив, що обставина щодо набрання законної сили вироком суду, яким директора підприємства визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частинами першою і другою статті 205 Кримінального кодексу України, не може бути неврахованою судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального її підтвердження первинними документами. Це саме стосується і справ, де має місце обставина щодо наявності постанови суду про звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка вчинила зазначений злочин, з нереабілітуючих підстав.

Доводи ж апеляційної скарги зводяться до маніпулювання правовими висновками Верховного Суду, висловленими, хоча і за подібними правовідносинами, проте не за аналогічних обставин.

В даному випадку, наявність/відсутність в матеріалах справи копії спірного договору не є визначальною обставиною, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується існування договірних відносин.

На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права, подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст. 90 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова