Справа № 631/713/20
Суддя: Трояновська Т. М.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

номер провадження 2-а/631/31/20
справа 631/713/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.

за участю секретаря судового засідання М`ячиної Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції, інспектора роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Томаха Сергія Володимировича про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Яковець Ігор Юрійович на підставі ордеру серії АХ № 1021328, виданого 10 серпня 2020 року та відповідно до договору про надання правової допомоги № 10/08 від 10 серпня 2020 року, через систему «Електронний суд» звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до інспектора роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Томаха Сергія Володимировича, в якому просить скасувати постанову відповідача від 05 серпня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2928955 та закрити провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 05 серпня 2020 року працівниками Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції було винесено постанову серії ЕАМ № 2928955 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень 00 копійок за порушення вимог пункту 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України - проїзд на заборонений червоний сигнал світлофору. При цьому, зі змісту постанови вбачається, що правопорушення мале місце при проїзді вулиць Харківська/Пушкінська в селі Нова Мерефа.

Вказана постанова, на думку сторони позивача, є незаконною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. В постанові зазначено, що 05 серпня 2020 року о 10 годині 21 хвилину ОСОБА_1 в селі Нова Мерефа керував транспортним засобом «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_1 , та на перехресті вулиць Харківська та Пушкінська виїхав на заборонений червоний сигнал світлофора, чим порушив пункт 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України. Проте, як зазначив позивач 05 серпня 2020 року він дійсно керував вищевказаним транспортним засобом, але в той час доби знаходився в зовсім іншому населеному пункті, а саме в селищі міського типу Нова Водолага, а не в селі Нова Мерефа. Більш того, в селі Нова Мерефа, яке зазначене в постанові, як місце скоєння ним правопорушення, взагалі відсутні будь-які світлофори, що автоматично виключає можливість скоєння правопорушення.

Крім того, позивач звернув увагу, що 05 серпня 2020 року о 10 годині 21 хвилині він здійснював проїзд перехресть вулиць Гагаріна та Харківської в селищі міського типу Нова Водолага на зелений сигнал світлофора. Після закінчення переїзду, службовий автомобіль патрульної поліції, який їхав в попутному напрямку, та стояв в черзі, увімкнув проблискові маячки та вимагав зупинитись. Після зупинки транспортного засобу інспектор поліції почав заявляти, що переїзд перехрестя було здійснено на червоний сигнал світлофора, що не відповідало дійсності. На зауваження позивача відносно того, що працівник поліції фізично не міг бачити на який сигнал світлофора водій проїжджає, оскільки його службовий автомобіль був третій в черзі, і у зв`язку з об`єктивною обстановкою він не мав жодної можливості зафіксувати правопорушення, інспектор не відреагував. Також, беручи до уваги, що відповідачем не складався протокол про адміністративне правопорушення, у позивача була відсутня можливість висловити свою незгоду, пояснення та зауваження на постанову. При цьому, представник ОСОБА_1 акцентував увагу а тому, що до постанови не долучено доказів, передбачених статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих свідків тощо.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до інспектора роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Тома Сергія Володимировича про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було залишено без руху.

Представником позивача в установлений законом та зазначені в ухвалі суду від 17 серпня 2020 року строк, недоліки, що були підставою для залишення позовної заяви без руху усунуті.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 серпня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Яковець І. Ю, у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся відповідно до вимог статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України.

28 серпня 2020 року через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Яковця І. Ю. надійшла заява, що була зареєстрована за вхідним № 4891/20-вх., відповідно до якої представник позивача просив суд розгляд справи провести за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Відповідачі повторно у судове засідання не з`явилися, незважаючи на те, що були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи відповідно до положень статтей 124 - 127, частини 1 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом направлення судових викликів, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень відповідно до яких судові виклики були отримані відповідачами завчасно, а саме 10 вересня 2020 року. Про причини своєї неявки суд не повідомили, ніяких клопотань на адресу суду не направляли. На пропозицію суду подати відзив на позовну заяву, відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, відповідачі не відреагували. Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження на адресу суду не надходило.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності відноситься до категорії термінових адміністративних справ і розглядаються з урахуванням положень § 2 Глави 11 Розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частини 2, частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на вебпорталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Аналогічні приписи містить й частина 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді та наданні відзиву (пояснень) щодо заявлених позовних вимог, враховуючи відсутність підстав для визнання їх явки обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності останніх.

При цьому, відповідно до положень частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Ознайомившись із доводами, викладеними у позовній заяві, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, встановленими Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності викладені у статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 1 статті 9 та статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, іншими доказами, перелік яких не вичерпний (стаття 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

У відповідності до пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

З матеріалів справи судом встановлено, що 05 серпня 2020 року інспектором роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції старшим сержантом поліції Томахом Сергієм Володимировичем було винесено постанову від 05 серпня 2020 року серії ЕАМ № 2928955 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Згідно вказаної постанови з`ясовано, що 05 серпня 2020 року о 10 годині 21 хвилин в селі Нова Мерефа Нововодолазького району Харківської області ОСОБА_1 керував транспортним засобом «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_1 , та на перехресті вулиць Харківська/Пушкінська виїхав на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, чим порушив пункт 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України - порушення проїзду на заборонений сигнал або миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняючих рух.

Вказаною постановою на позивача накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень 00 копійок.

Частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Положеннями статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення регламентовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення визначені статтею 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за приписами якої воно накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580 - VІІІ «Про національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі.

Положеннями пункту 8 частини 1 статті 23 вказаного вище Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

За змістом статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає «Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 (далі - Інструкція).

У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу (пункт 4 розділ І Інструкції).

Пункт 1 та 2 розділу ІІІ Інструкції, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами, шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою статті 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Отже, постанова у справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання відповідного протоколу.

Суд, надаючи оцінку оскарженому рішенню вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями статті 14 Закону України від 30 червня 1993 року № 3353 - ХІІ «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху (далі - Правила дорожнього руху), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно з пунктом 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 8.1 Правил дорожнього руху регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пунктом 8.7 Правил дорожнього руху визначено, що світлофори призначені для регулювання руху транспортних засобів і пішоходів, мають світлові сигнали зеленого, жовтого, червоного і біло-місячного кольорів, які розташовані вертикально чи горизонтально. Сигнали світлофора можуть бути з нанесеною суцільною чи контурною стрілкою (стрілками), із силуетом пішохода, X-подібні.

На рівні червоного сигналу світлофора із вертикальним розташуванням сигналів може встановлюватися табличка білого кольору із нанесеною на ній стрілкою зеленого кольору.

Відповідно до пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху сигнали світлофора мають такі значення:

а) зелений дозволяє рух;

б) зелений у вигляді стрілки (стрілок) на чорному фоні дозволяє рух у зазначеному напрямку (напрямках). Таке саме значення має сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій секції світлофора;

в) зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух;

г) чорна контурна стрілка (стрілки), нанесена на основний зелений сигнал, інформує водіїв про наявність додаткової секції світлофора і вказує інші дозволені напрямки руху ніж сигнал додаткової секції;

ґ) жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів;

д) жовтий миготливий сигнал або два жовтих миготливих сигнали дозволяють рух і інформують про наявність небезпечного нерегульованого перехрестя або пішохідного переходу;

е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів (пункт 8.10 Правил дорожнього руху).

При цьому, пунктом 8.11 Правил дорожнього руху передбачено, що водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Аналіз наведених норм Правил дорожнього руху у їх системному та логічному зв`язку дозволяє дійти висновку про те, що особи, які порушують ці Правила дорожнього руху, несуть відповідальність згідно із законодавством. Так, пунктом 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху встановлена заборона проїзду транспортного засобу на червоний сигнал світлофору.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що не порушував Правил дорожнього руху і не проїжджав жодного перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

При цьому, статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь - які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Посадова особа, яка виносить постанову, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Аналіз наведених норм свідчить про існування певного порядку, при дотриманні якого посадова особа має повноваження приймати постанову про накладення адміністративного стягнення. При розгляді справи про адміністративне правопорушення посадова особа зобов`язана з`ясувати всі обставини, що пов`язані із його вчиненнями, зокрема, вину особи, можливість притягнення її до відповідальності, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин та інше.

За змістом статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис;розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Таким чином, частиною 3 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення чітко передбачено імперативний обов`язок працівника поліції щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото - або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки оружного руху.

Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17 та від 13 лютого 2020 року № 524/9716/16-а.

Водночас, на підтвердження факту порушення ОСОБА_1 підпункту 8.7.3 «е» пункту 8.7. Правил дорожнього руху, при обставинах, за яких була винесена постанова про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2928955 від 05 серпня 2020 року, жодних доказів відповідачами надано не було.

При цьому, з пункту 7 постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2928955 від 05 серпня 2020 року вбачається, що в даному конкретному випадку, до постанови не було додано жодного доказу на підтвердження винуватості позивача по справі.

Тобто, наявність доказів фіксації порушення ОСОБА_1 правил проїзду перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, оскаржувана постанова, як і будь якої іншої інформації з цього приводу, не містить, окрім того, що правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

З цього приводу слід зазначити, що у разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, то така постанова у справі про адміністративне правопорушення не може вважатися такою, що відповідає чинному законодавству у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа № 337/3389/16-а), від 31 січня 2019 року (справа 464/2309/17), від 13 лютого 2020 року (справа № 524/9716/16-а).

Також вищевказаний матеріали не містять відомостей про свідків, які б могли підтвердити факт вчинення ОСОБА_1 порушення Правил дорожнього руху України.

Отже, факт вчинення позивачем правопорушення, адміністративне стягнення за яке передбачене частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення не доведено ані даними постанови, ані відеозаписом, ані показами свідків.

При цьому суд враховує, що постанова у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, сама по собі не є доказом у справі про адміністративне правопорушення та не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке приймається ним на підставі оцінки доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Враховуючи наведене, постанову у справі про адміністративне правопорушення, яка надана позивачем, суд не може визнати належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду від 05 серпня 2019 року по справі з єдиним унікальним № 712/12830/16-а.

З цього приводу слід зазначити, що особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

У відповідності до частин 1 та 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

За приписами частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з частиною 1 статті 69 вищенаведеного нормативно - правого акту доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

При цьому, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (стаття 70 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій та законність прийнятих рішень.

Судом встановлено, що відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, які б однозначно та безумовно підтвердили дотримання працівником поліції процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, встановленої положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення та «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, що передує винесенню постанови у справі про адміністративне правопорушення.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури розгляду адміністративної справи та порядку винесення рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг у справах про адміністративні правопорушення» визначено, що розглядаючи скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення, суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного.

Приписами частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно пункту 3 частини 3 вищенаведеної статті Кодексу встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Виходячи з викладеного, всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації, у зв`язку з чим, суд керуючись принципом верховенства права, вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення на відповідача у вигляді штрафу є необґрунтованою, та такою що ґрунтується на припущеннях, а тому підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

Враховуючи наведе, керуючись статтями 9, 122, 222, 247, 251, 252, 254, 280, 283, 284, частиною 3 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статтями 2, 8, 9, 11, 69, 71, 72, 77, 78, 125 - 127, 194, 229, 242 - 246, 255, 268, 286, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції, інспектора роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Томаха Сергія Володимировича про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2928955 від 05 серпня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 425 гривень 00 копійок.

Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити.

Копію рішення відповідно до частини 2 статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України, невідкладно видати учасникам справи або надіслати їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення відповідно до частини 4 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, якому повний текст рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається відповідно до пункту 15.5 частини 1 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до Другого апеляційного адміністративного суду до або через Нововодолазький районний суд Харківської області.

Судове рішення, набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції, місце знаходження: місто Харків, вулиця Шевченка, будинок № 315-А.

Відповідач: інспектор роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції старший сержант поліції Томах Сергій Володимирович, місце знаходження: місто Харків, вулиця Шевченка, будинок № 315-А

Суддя: Т. М. Трояновська