Справа № 640/1411/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1411/20 Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

Суддів Земляної Г.В.,

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно, матеріальну допомогу за 2019 рік та за невикористані дні додаткової відпустки, що надається учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 вересня 2019 року;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 5286,54 грн., матеріальну допомогу за 2019 рік у розмірі 13111,00 грн., за невикористані дні додаткової відпустки, що надається учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 вересня 2019 року у розмірі 18859,26 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до відповідача із заявою про проведення виплати нарахованої грошової компенсації за недоотримане речове майно, грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки; матеріальну допомогу за 2019 рік, однак отримав відмову вмотивовану тим, що грошова компенсація за не отримане під час проходження військової служби речове майно, грошова компенсація за невикористану основну та додаткову відпустки та матеріальна допомога виплачується при звільненні. Оскільки позивач не отримав таку грошову компенсацію при звільненні, то відсутні підстави для її виплати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2020 року даний адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно та за невикористані дні додаткової відпустки, що надається учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :

- грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11 вересня 2019 року;

- грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 5286,54 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, що полягає у невиплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, тому позивач має право на їх отримання, і його права в цій частині повинні бути поновлені шляхом стягнення з відповідача відповідної суми.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, яка виплачується виключно військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх грошове забезпечення на день підписання наказу про її виплату та в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням конкретних обставин, які командир військової частини оцінює на власний розсуд в межах наданих повноважень за принципом дискреції, разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що рапорт позивача про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань від 19 серпня 2019 року не містив жодної мотивації необхідності такої допомоги.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 07 вересня 2016 року уклав контракт із Національною гвардією України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 про проходження військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб сержантського і старшинського складу.

02 квітня 2018 року на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 67, у зв`язку з переміщенням його із Військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження служби, позивач був зарахований до особового складу відповідача та на всі види забезпечення.

19 серпня 2019 року позивач подав рапорт із проханням звільнити його з лав Національної гвардії України у зв`язку із закінченням строку дії контракту. У рапорті позивач просив виплатити йому: грошову компенсацію за не отримане речове майно; грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки; матеріальну допомогу за 2019 рік та надати документи для постановки на військовий облік до Дніпровського РВК м. Києва.

20 квітня 2015 року позивачу видано посвідчення учасника бойових дій.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 11 вересня 2019 року № 182 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: сержанта ОСОБА_1 , - командира 3 відділення 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення батальйону оперативного призначення (резервного батальному) імені Героя України генерал майора Сергія Кульчицького, звільнивши його наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 вересня 2019 року № 47 о/с, відповідно до підпункту «А» пункту 2 частини 5 (у зв`язку із закінченням строку контракту) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України.

При цьому, як зазначено у самому наказі грошова допомога для оздоровлення за 2019 рік виплачена, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік не виплачена.

20 грудня 2019 року представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив: повідомити про підстави відмови у здійсненні виплат компенсації за неотримане речове майно, виплат за невикористану додаткову відпустку, виплат компенсації матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; підготувати та надіслати довідку про вартість майна позивача; підготувати та надіслати належні розрахунки компенсації вартості за неотримане речове майно, належне позивачу; підготувати та надіслати належні розрахунки компенсації за невикористану додаткову відпустку, належну позивачу; підготувати та надіслати належні розрахунки компенсації матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та вказати прізвище, ім`я, по-батькові, посаду та звання осіб, які приймають рішення та відповідальні за виплату компенсації за неотримане речове майно, за невикористану додаткову відпустку, компенсації матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

27 грудня 2019 року командиром військової частини НОМЕР_1 на адвокатський запит листом № 1/66-10/2/6087-17-Аз надано відповідь про те, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених, зокрема МВС на відповідний рік. Зазначено, що фінансування Національної гвардії України здійснюється Міністерством внутрішніх справ України. Щодо виплати матеріальної допомоги, то у вказаному листі командир військової частини НОМЕР_1 зазначив, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може виплачуватися за рішенням командира військової частини в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік. Зазначає, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковим видом грошового забезпечення військовослужбовців. Також у листі зазначено, що інформація щодо права на додаткову відпустку сержанта ОСОБА_1 у військовій частині відсутня. Сержант ОСОБА_1 з рапортом щодо надання йому додаткової відпустки із зазначенням відповідних підстав до командування військової частини не звертався.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, за невикористану додаткову відпустку, компенсації матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, останній звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилається апелянт в своїй скарзі, а саме в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо не виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

Отже, щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги за 2019 рік у розмірі 13111,00 грн., суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно норм статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Вказана гарантія передбачає виплату військовослужбовцям грошового забезпечення у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України та у порядку, визначеному Міністром оборони України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 1 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 7 розділу ХХIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно пункту 1 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 15 лютого 2018 року № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Інші одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Колегія суддів зазначає, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій.

З даного приводу, варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену, в тому числі в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Так, Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. <…> органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії» №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24 квітня 2014 року, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Колегія суддів звертає увагу на доводи позивача про те, що в рапорті від 14 червня 2019 року щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань він зазначив про погіршення стану здоров`я у зв`язку із хворобою та послався на довідку про хворобу.

Разом з тим, варто наголосити, що причиною для відмови у наданні позивачу цієї матеріальної допомоги відповідачем вказано відсутність фінансування на вказані цілі.

Дослідженням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема, подав за підпорядкуванням рапорт про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у якому зазначив конкретні причини для такої виплати (хвороба військовослужбовця), що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

При цьому, колегія суддів враховує і те, що відповідач не надав будь-яких доказів відсутності чи обмеження видатків (фінансування) для виплати позивачу спірної матеріальної допомоги.

Аналізуючи обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, який виконав для її отримання всі залежні від нього дії, а підстави для відмови у виплаті такої допомоги у ході судового розгляду встановлено не було.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Встановивши у ході розгляду справи протиправність оскаржуваних дій відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, колегія суддів вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо нарахування та виплату позивачу матеріальної допомогт для вирішення соціально-побутових питань за 2019 в розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення.

Однак, при цьому, колегія суддів зауважує, що розмір такої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 має визначатися безпосередньо відповідачем.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

З наведеного вбачається, що порушення норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвели до помилкового вирішення справи, а тому, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, в розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення.

Згідно п. 2 ч. 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову скасувати.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, в розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст рішення виготовлено 15 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев