Справа № 640/17058/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
14 вересня 2020 року м. Київ№ 640/17058/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додатково нарахованих за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області по справі №2а-5017/2006 від 07.12.2006 коштів у сумі 195206,11 грн;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додатково нараховані за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області по справі №2а-5017/2006 07.12.2006 кошти у сумі 195206,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2019 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Предметом звернення до суду з даним позовом є правомірність бездіяльності відповідача щодо виконання рішення суду в іншій справі №2а-5017/2006, а саме: ненарахування та невиплата Головним управлінням Пенсійного фонду України у м. Києві ОСОБА_1 додатково нарахованих за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області по справі №2а-5017/2006 від 07.12.2006 коштів у сумі 195206,11 грн.

Обґрунтовуючи вказану позовну заяву, позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплату донарахованих коштів за рішенням суду у справі №2а-5017/2006.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 разом з іншими особами звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до Київського міського комісаріату щодо оскарження неправомірних дії посадових осіб щодо перерахування пенсії.

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області по справі №2а-5017/2006 від 07.12.2006 було зобов`язано Київський міський військовий комісаріат перерахувати та виплатити, зокрема, ОСОБА_1 до призначеної пенсії підвищення, як учаснику бойових дій на 150 відсотків мінімальної пенсії за віком виходячи з прожиткового мінімуму Законом України «Про прожитковий мінімум» та Законами України про державний бюджет на відповідний рік з часу отримання права на перерахунок як учаснику бойових дій і до часу отримання права на перерахунок як інваліду війни II групи.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.03.2010 по справі №2а-5017/2006 було задоволено заяву ОСОБА_1 та замінено сторону виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Фастівським міськрайонним судом Київської області з Київського міського військового комісаріату на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Таким чином обов`язок по виконанню рішення суду у справі №2а-5017/2006 в частині щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 покладено на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яке визначено відповідачем у цій справі.

Проаналізувавши обставини, викладені у позовній заяві, зміст позовних вимог та склад сторін, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2006 по справі №2а-5017/2006, а саме, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додатково нарахованих за вищевказаним рішенням коштів у сумі 195206,11 грн, а відтак заява щодо протиправності допущеної бездіяльності має розглядатися в рамках положень ст.383 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) «Визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду», в рамках справи №2а-5017/2006.

Суд звертає увагу позивача на, що згідно з ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 1 ст. 382 КАС України встановлюється, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тобто, аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення.

Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення.

Верховний Суд також зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст. 382), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, що, на думку суду, стосується і похідних від цього вимог.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судові рішення виконуються безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України, зокрема, зазначених вище.

Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Вказаний правовий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного у постановах від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15, від 03.04.2019 у справі № 820/4261/18.
Крім того слід зауважити, ч.1 ст.373 КАС України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Вказана правова позиція узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Спір у справі, що розглядається, є тотожним спору у справі №2а-5017/2006, що розглянув Фастівський міськрайонний суд Київської області (постанова від 07.12.2006, з урахуванням ухвали від 16.03.2010), оскільки він виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.

З огляду на вищевикладене, а також зважаючи на те, що з поданням даного позову позивач бажає вирішити питання пов`язані із виконанням рішення суду в іншій справі, тобто в межах завершальної стадії судового процесу в іншій справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

У ч.2 ст.238 КАС України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з ч.2 ст.132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідного клопотання до суду не надходило.

Керуючись положеннями ст. 238, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у адміністративній справі №640/17058/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Попередити позивача, що повторне звернення з тими самими вимогами до адміністративного суду не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена повністю або частково протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська