Справа № 420/4442/19
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
15 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4442/19
судді Шляхтицького О.І. у справі № 814/1683/16
Зважаючи на наявність ухвали Одеського окружного адміністративного суду 21.05.2020 по справі № 420/4442/19 та ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020, якою апеляційне провадження закрите, як помилково відкрите та відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 по справі № 420/4442/19 за заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, вважаю за необхідне висловити наступні заперечення щодо рішення суду у вказаній справі.
Підставою для закриття провадження слугували наступні висновки суду.
Відповідно до частин 2, 3 статті 293 КАС України ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Можливості апеляційного оскарження судового рішення за результатом розгляду відповідних заяв не передбачена і статтею 383 КАС України. Зазначеною статтею передбачено лише оскарження ухвали про повернення без розгляду заяви поданої в порядку статті 383 КАС України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.12.2018 по справі № 2а/0470/2563/12, від 04.06.2019 по справі № 813/1920/18, від 11.07.2019 по справі № 821/11/18.
Крім того, судова колегія зазначила, що виходячи зі змісту частини 6 статті 383 КАС України оскарженню підлягає також і ухвала суду у разі задоволення заяви, яка в такому випадку ухвалюється в порядку статті 249 КАС України, тобто з правом апеляційного та касаційного оскарження.
Однак, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.01.2020, що оскаржується в даному провадженні, відмовлено у задоволенні заяви за відсутності обставин протиправної бездіяльності відповідача по виконанню рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 у даній справі.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 02.01.2020 апеляційному оскарженню не підлягає.
Вважаю такий висновок суду суперечить приписам статей 3,8, 55 КАС України з огляду на таке.
Зокрема, у рішенні 27 січня 2010 року N 3-рп/2010, Конституційний суд України навів наступні праві висновки:
" 3.2. Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129 Основного Закону України), що передбачає можливість перевірки в апеляційному порядку судових рішень. Це конституційне положення реалізовано в главі 1 розділу V Кодексу, в якій врегульовано питання апеляційного оскарження судових рішень і ухвал. Зокрема, у статті 293 Кодексу наведено перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, який не є вичерпним. У пункті 18 частини першої цієї статті Кодексу визначено можливість апеляційного оскарження ухвал суду щодо видачі дубліката виконавчого листа.
Розглядаючи положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що апеляційне оскарження судового рішення можливе у всіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження".
Відповідно до пункту 2.2. мотивувальної частини рішення Конституційного України у рішенні від 27 січня 2010 року N 3-рп/2010, у частині першій статті 221 ЦПК України ( 1618-15 ) передбачено таку процесуальну дію, як роз`яснення рішення суду, якщо його зміст є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця. Суд за їхньою заявою, поданою з дотриманням умов, що вказані в частині другій цієї статті ( 1618-15 ), здійснює таке роз`яснення, постановляючи відповідну ухвалу.
Особливістю ухвали про роз`яснення рішення суду або про відмову в роз`ясненні рішення суду є те, що суд може постановити її в будь-який час до настання обмежень, визначених у частині другій статті 221 ЦПК України ( 1618-15 ), зокрема після набуття ним законної сили. Це виключає можливість оскарження такої ухвали разом з цим рішенням, тому вона може бути оскаржена самостійно.
Можливість апеляційного оскарження ухвал суду стосовно процедур реалізації права, передбаченого статтею 221 ЦПК України ( 1618-15 ), у пункті 12 частини першої статті 293 ЦПК України ( 1618-15 ) визначено без будь-яких обмежень.
Конституційний Суд України в Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп ( v009p710-97 ) у справі за зверненням жителів міста Жовті Води зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо мають місце ущемлення прав і свобод громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не може бути обмежене.
Виходячи з викладеного Конституційний Суд України вважає, що апеляційному оскарженню підлягають як ухвали про роз`яснення рішення суду, так і ухвали про відмову в його роз`ясненні. Відмова у реалізації такої можливості може призвести до порушення конституційних засад судочинства - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду (пункти 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України) ( 254к/96-ВР ).
У рішенні від 17 червня 2019 №4-р(ІІ) 2020 Конституційний суд зазначив:
" пункт 3.1. Застосовними у цій справі є закріплені в Конституції України принцип верховенства права (частина перша статті 8) та принцип захисту прав людини (частина друга статті 3). Ці конституційні принципи перебувають у системному взаємозв`язку між собою та втілені в нормах Основного Закону України, якими, зокрема, визначається право на судовий захист. Згідно з Конституцією України „права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55). У свою чергу, положення статті 55 Конституції України, якими встановлено право на судовий захист, перебувають у нерозривному зв`язку з положеннями Конституції України, якими визначено обсяг судового захисту - „забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Пункт 3.2. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що „правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
У Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 було сформульовано юридичну позицію, за якою законодавчо визначений механізм реалізації права на судовий захист, що включає в себе, зокрема, право на апеляційний перегляд справи, є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя; обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи (абзаци сімнадцятий, вісімнадцятий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).
Отже, право на судовий захист (частини перша, друга статті 55 Конституції України) передбачає не тільки можливість звернення особи до суду, а й, зокрема, право на обґрунтоване судове рішення, в тому числі можливість виправлення судової помилки судом другої інстанції. Апеляційний перегляд судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, є важливим для утвердження і забезпечення прав і свобод людини, що є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України).
Конституційний Суд України, послідовно формулюючи юридичні позиції стосовно змісту права на судовий захист, окремо зауважує, що зміни до Конституції України, внесені Законом України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) від 2 червня 2016 року № 1401-VIII (набрав чинності 30 вересня 2016 року), відображають тенденцію до посилення конституційних гарантій щодо права на апеляційний перегляд справи та, відповідно, звуження розсуду законодавця в цьому питанні, що було втілено в новій редакції статті 129 Конституції України.
На підставі викладеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що реалізація конституційного права на судовий захист передбачає можливе оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади. Хоча обсяг розсуду законодавця при встановленні системи судоустрою, процедури оскарження, підстав для скасування або зміни судових рішень судами вищих інстанцій, повноважень судів вищих інстанцій є широким, законодавець повинен, здійснюючи відповідне регулювання, виходити з конституційних принципів і цінностей та відповідних міжнародних зобов`язань України, зокрема щодо ефективного судового захисту прав і свобод людини і громадянина.
Пункт 4. Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Застосовність цієї засади Конституційний Суд України оцінює у цій справі, зважаючи на її роль та вплив на ефективність захисту сутності права людини на судовий захист, гарантованого Конституцією України (частини перша, друга статті 55).
Абзац другий пункту 5. Встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту".
При цьому системний аналіз статей 293 та 294 КАС України, з урахуванням вищенаведених висновків Конституційного суду України, свідчить, що заперечення на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Це положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду. Однак особливість ухвали про відмову у визнанні протиправним рішення суб`єкта владних повноважень - відповідача на виконання рішення суду ( стаття 383 КАС України) в тому, що вона приймається на стадії виконання судового рішення і оскаржити її одночасно з оскарженням рішення суду неможливо, тому ця ухвала може бути оскаржена лише самостійно.
Окрім того , право на апеляційне оскарження судового рішення, яким вирішена по суті заява, подана в порядку статті 383 КАС України, має як суб`єкт владних повноважень так і інша сторона у справі.
Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом є одним з основних засад (принципів) адміністративного судочинства (п.2 ч.3 ст.2 КАС України).
Відповідно до вимог частини 5,6 статті 383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Згідно вимог частин 6,7 статті 249 КАС України окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій. Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
При тлумаченні частини 6 статті 383 КАС України слід виходити з того, що розгляд заяви особи передбачає як іі задоволення , так і відмову у її задоволенні, оскільки ці поняття взаємопов`язані і стосуються одного й того ж процесуального питання, який є тотожним за змістом і юридичною силою з оригіналом та породжує однакові правові наслідки.
Найбільш заінтересованою особою у результатах цього провадження є заявник. Саме тому позбавлення його права оскаржити ухвалу про відмову у задоволенні заяви спричинило б порушення законних прав та інтересів, раніше захищених судом. Необґрунтована відмова у суду першої інстанції фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.
Отже, судовий порядок розгляду зави у за правилами статті 383 КАС України та апеляційне оскарження ухвали суду про задоволення заяви або при іі відмові є гарантією права кожного на судовий захист, стабільності та законності у виконанні судових рішень. а відтак, ухвала про закриття апеляційного провадження суперечить приписам статей 3,8, 55 Конституції України.
Суддя О.І. Шляхтицький