Справа № 460/3240/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3240/20 пров. № А/857/7002/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Здолбунівської районної ради Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року, прийняте суддею Зозулею Д.П. у місті Рівному, повний текст складений 19.05.2020 року у справі за позовом Здолбунівської районної ради Рівненської області до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,-

встановив :

Здолбунівська районна рада Рівненської області (надалі -позивач) звернулася з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови від 24.04.2020 року про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн., у виконавчому провадженні № 61684213.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був обізнаний про наявність судового рішення, яке слід виконати, зокрема, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня», що підтверджується протоколом позачергової сорок четвертої сесії Здолбунівської районної ради сьомого скликання від 01.04.2020 року. У матеріалах справи відсутні докази про вжиття Здолбунівською районною радою заходів для виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а також про те, що невиконання рішення суду мало місце з незалежних (непереборних, об`єктивних) від боржника причин.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Здолбунівська районна рада Рівненської області подала апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги звертає увагу на те, що Здолбунівська районна рада не наділена повноваженнями видавати накази чи розпорядження, а виключно приймає рішення. Таким чином, позивач не може виконати вимоги державного виконавця. Крім того, станом на 30.03.2020 року у штатному розписі некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня» відсутня посада головного лікаря, що унеможливлює виконання судового рішення. Звертає увагу на те, що обов`язковою умовою для винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу є наявність неповажних причин невиконання судового рішення, чого державним виконавцем зроблено не було.

Також зазначає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку із закінченням дії його контракту. У встановленому законом порядку позивачем контракт не оспорювався та не визнавався недійсним.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі № 562/3408/19 від 30.03.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Здолбунівської районної ради Рівненської області Дацюка Олега Євгенійовича № 43 від 23 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня» Здолбунівської районної ради Рівненської області у зв`язку із закінченням терміну дії контракту 26 жовтня 2019 року відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня» Здолбунівської районної ради Рівненської області з 26 жовтня 2019 року. У решті вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня» Здолбунівської районної ради Рівненської області допущено до негайного виконання (а.с. 59-65).

В подальшому, на виконання вказаного рішення судом 31.03.2020 року було видано виконавчий лист № 562/3408/19 і на його підставі відкрито виконавче провадження ВП № 61684213.

Відповідно до протоколу позачергової сорок четвертої сесії Здолбунівської районної ради сьомого скликання від 01.04.2020 року серед питань, які виносились на порядок денний було поновлення ОСОБА_1 на згаданій вище посаді (а. с. 14-17). Проте, рішення з цього питання не було прийнято.

24 квітня 2020 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Олексієвець І.В. при примусовому виконанні рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області на підставі виконавчого листа, виданого 31.03.2020 року у справі № 562/3408/19 було винесено постанову про накладення на Здолбунівську районну раду Рівненської області штрафу в розмірі 5100,00 грн. у виконавчому провадженні ВП № 601684213 за невиконання рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30.03.2020 року у справі № 562/3408/19, зокрема, через відсутність наказу або розпорядження про поновлення ОСОБА_1 та не внесення відповідного запису до його трудової книжки (а. с. 8).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону № 1404-VІІІ).

Згідно з частиною четвертою статті 19 Закону № 1404-VIII сторони виконавчого провадження зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону № 1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Частинами першою та другою статті 63 Закону № 1404-VIII визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Порядок виконання рішення про поновлення на роботі унормований статтею 65 Закону № 1404-VIII, відповідно до якої рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З системного аналізу вищенаведених норм видно, що єдиними заходами примусового виконання рішень зобов`язального характеру є застосування штрафних санкцій до боржника та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно з вищезазначеним Законом. Інших заходів для примусового виконання рішень немайнового характеру законодавством не визначено.

Зазначена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених в постанові від 20.03.2019 року у справі № 822/1079/17.

Судом із матеріалів справи встановлено, що Здолбунівською районною радою Рівненської області, як боржником, зобов`язаним негайно виконати рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, таке не виконано, як на час розгляду справи в суді першої інстанції, так і на час апеляційного перегляду.

Судом встановлено, що позивач був обізнаний про наявність судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня», що підтверджується протоколом позачергової сорок четвертої сесії Здолбунівської районної ради сьомого скликання від 01.04.2020 року. Однак, жодного рішення з цього приводу прийнято не було.

Судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що Здолбунівською районною радою Рівненської області не надано жодних доказів про те, що нею вживалися всі необхідні заходи для виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а невиконання рішення суду мало місце з незалежних (непереборних, об`єктивних) від боржника причин.

З приводу покликання скаржника на те, що у штатному розписі некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня» відсутня посада головного лікаря, що унеможливлює виконання судового рішення, колегія суддів зазначає. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, ОСОБА_1 підлягає поновленню саме на попередній роботі, як визначено виконавчим листом № 562/3408/19 від 31.03.2020 року, а порядок продовження ним роботи на посаді головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Здолбунівська центральна районна лікарня» у зв`язку із змінами у штатному розписі, повинен у подальшому вирішуватися роботодавцем, відповідно до вимог КЗпП України.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст.129-1 Конституції України.

Основним призначенням стадії виконавчого провадження, є фактичне та повне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту. Судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, без права встановлювати інші механізми та обсяги його виконання, трактуючи зобов`язальну частину судового рішення на свій лад, нівелюючи тім самим весь процес судового розгляду спору.

За вказаних вище обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що державним виконавцем обґрунтовано і правомірно застосовано до Здолбунівської районної ради штраф за невиконання рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30.03.2020 року у справі №562/3408/19 у межах виконавчого провадження №61684213.

Взявши до уваги вказані фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова державного виконавця від 24.04.2020 року №61684213 про накладення штрафу у розмір 5100 грн. відповідає зазначеним критеріям правомірності, так як прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому не підлягає скасуванню.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Судом враховується, що згідно п. 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в цілому суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Здолбунівської районної ради Рівненської області залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі № 460/3240/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 16.09.2020 року.