Справа № 320/3801/20
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року № 320/3801/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

І. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому просить суд:

- стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842 074, 63 грн.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 22.02.2010 №142 позивач звільнений зі служби у відставку. Проте, при здійсненні розрахунку йому вчасно не було сплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842 074, 63 грн. у відповідності до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказав, що компенсації підлягають грошові доходи із сумою індексації, які отримують громадяни у гривнях на території України, і які не мають одноразового характеру, який натомість притаманний одноразовій грошовій допомозі. Також зазначає, що сума одноразового грошового забезпечення, що була виплачена позивачу носить разовий характер та не підлягає компенсації.

Позивачем подано відповідь на відзив та пояснення по справі, у якому він заперечив проти доводів наведених відповідачем у відзиві.

ІІІ. Процесуальні дії суду у справі

Ухвалою суду від 12.05.2020 відкрите спрощене позовне провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

30.06.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому серед іншого, останній просить проводити розгляд справи за його участю.

Ухвалою суду від 08.07.2020 клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засідання з викликом сторін - залишено без задоволення.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Позивач під час проходження військової служби в Збройних Силах України наказом відряджений зі Збройних Сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на посаді заступника начальника районного диспетчерського центру Харківського регіонального структурного підрозділу.

Наказом Міністра оборони України №142 від 22.02.2010 позивач звільнений з військової служби у відставку за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я) з посади заступника начальника Служби аеронавігаційної інформації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 10.03.2010 позивач звільнений з служби з вислугою років на військовій служби тривалістю 28 років 7 місяців.

Згідно довідки ДП «Украерорух» №10.1-284 від 05.03.2010, розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення становив 12879, 50 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2015 у справі №820/5817/15 стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України "Аерорух" (адреса: 08307, Київська обл., м.Бориспіль, Аеропорт, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років служби в розмірі 180313 (сто вісімдесят тисяч триста тринадцять) грн., 00 коп.

20.08.2015 на виконання вказаного судового рішення відповідач здійснив виплату зазначеної грошової допомоги в розмірі 179411, 43 грн., що підтверджується випискою про надходження коштів АТК Банк «Приватбанк» від 21.08.2015.

18.11.2019 позивач звернувся до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України із заявою про виплату йому компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842 074, 63 грн.

Листом №1-23.1/417/20 від 20.01.2020 надаючи відповідь на заяву, відповідач вказав, що підстави для виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842 074, 63 грн. відсутні.

Позивач вважає, що оскільки він був звільнений з підприємства 05.03.2010, а виплата була здійснена підприємством 21.08.2015, то підприємство затримало розрахунок позивачу на 1373 дні, а тому повинно сплатити 842 074, 63 грн., виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення у розмірі 12879, 50 грн.

У зв`язку з наявною заборгованістю позивач звернувся до суду із даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

За вимогами ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII та Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати " № 95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи.

Про нараховані суми, що належать працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити суму, яка не є спірною.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

VI. Оцінка суду

Як вбачається з матеріалів справи, 20.08.2015 на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2015 у справі №820/5817/15 відповідач здійснив виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 179411, 43 грн., що підтверджується випискою про надходження коштів АТК Банк «Приватбанк» від 21.08.2015.

Виходячи із встановлених обставин, суд зауважує, що під час розгляду цієї справи питання правомірності нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не вирішується, оскільки вказана допомога була виплачена у 20.08.2015 року. Відтак, спір у даній справі стосується лише наявності підстав для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з позивачем.

Вищи наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати "№ 95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (Постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі за №21-389а13), суд дійшов висновку, про застосування до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України, які регламентують порядок стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Аналогічна правова позиція була висловлена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постанові від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16.

Посилання відповідача на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є необґрунтованим, оскільки позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а спірні правовідносини виникли з приводу відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як було зазначено вище, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 29.01.2020 року в справі №440/4332/18, від 13.02.2020 року в справі №809/698/16, від 06.03.2020 року в справі №1240/2162/18, від 27.04.2020 року в справі № 812/639/18.

Разом з цим, суд зауважує, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Втім, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення, а отже за не своєчасну виплату одноразової грошової допомоги настає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи те, що позивача було звільнено з військової служби 05.03.2010, а остаточно проведено з ним розрахунок (здійснено виплату одноразової грошової допомоги) лише 20.08.2015, тобто даний розрахунок проведено після звільнення зі служби, суд дійшов висновку, що позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України, має бути виплачений середній заробіток за час затримки повного розрахунку.

Відповідно до п. 2 порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Позивач належними доказами підтвердив правомірність своїх вимог в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 842 074, 63 грн., а отже позовні вимоги є обґрунтованими.

Таким чином, доводи, наведені відповідачем, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк на звернення з позовом до адміністративного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

ІX. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно абзацу другого частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (ідентифікаційний номер: 19477064) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 842 074 (вісімсот сорок дві тисячі сімдесят чотири) грн. 63 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 16 вересня 2020р.