Справа № 140/1898/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/1898/20 пров. № А/857/8055/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Затолочного В.С., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року, ухвалене суддею Смокович В.І. у м. Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 140/1898/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування вимог про сплату боргу з єдиного соціального внеску,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому з уточненням позовних вимог просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю протягом 2018-2020 років;

- визнати протиправними і скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 07 листопада 2018 року нa суму 15819 грн 54 коп., № Ф-2173-56 від 08 лютого 2019 року на суму 18 276 грн 72 коп., № Ф-2173-56 від 13 травня 2019 року на суму 21030 грн 90 коп., № Ф-2173-56 від 08 серпня 2019 року на суму 23785 грн 08 коп., № Ф-2173-56 від 13 листопада 2019 року на суму 25486 грн 70 коп., № Ф-2173-56 від 05 грудня 2019 року на суму 11758 грн 23 коп., №Ф-2173-56 від 14 січня 2020 року на суму 10619 грн 73 коп.; № Ф-2173-56 від 06 березня 2020 року на суму 8767 грн 90 коп.

- зобов`язати відповідача здійснити коригування відомостей в картці особового рахунку шляхом виключення з неї нарахування єдиного соціального внеску за 2018-2020 роки та припинити винесення вимог про сплату боргу (недоїмки) з того самого предмету і з тих самих підстав.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що відповідач виніс вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску за 2018 - 2020 роки. Вимоги прийняті на тій підставі, що позивач, як фізична особа-підприємець, не сплатив єдиний соціальний внесок за 2018 - 2020 роки.

Позивач вказує на те, що вимога про сплату боргу з єдиного соціального внеску є протиправною з огляду на те, що, відповідно до статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Оскільки, позивач не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від цієї діяльності, то, на його думку, не зобов`язаний сплачувати єдиний внесок.

Крім того, позивач зазначив, що 01.07.2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років, при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію нового зразка. Позивач ствердив, що не отримав свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця нового зразка, а тому не набув статус фізичної особи-підприємця автоматично.

Також позивач вказав на те, що з 01.12.2014 року і по цей час працює у ТзОВ «Птахокомплекс «Губин», є застрахованою особою, страхові внески за 2018 - 2020 роки сплачував на його користь роботодавець.

Позивач вважає, що таким чином мета сплати страхових внесків досягнута, а тому сплата страхових внесків позивачем як фізичною особою-підприємцем призведе до їх подвійного зарахування.

Позивач зробив висновок про те, що відповідач безпідставно визначив заборгованість зі сплати єдиного внеску та виніс вимоги про сплату цього боргу. На думку позивача, належним способом захисту порушеного права є визнання дій щодо винесення вимог про сплату боргу з єдиного внеску протиправними та їх скасування, а також коригування у картці платника єдиного внеску про відсутність заборгованості з єдиного внеску.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Волинській області щодо нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю протягом 2018-2020 років.

Визнано протиправними і скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 07 листопада 2018 року нa суму 15819 грн 54 коп., № Ф-2173-56 від 08 лютого 2019 року на суму 18 276 грн 72 коп., № Ф-2173-56 від 13 травня 2019 року на суму 21030 грн 90 коп., № Ф-2173-56 від 08 серпня 2019 року на суму 23785 грн 08 коп., № Ф-2173-56 від 13 листопада 2019 року на суму 25486 грн 70 коп., № Ф-2173-56 від 05 грудня 2019 року на суму 11758 грн 23 коп., №Ф-2173-56 від 14 січня 2020 року на суму 10619 грн 73 коп., № Ф-2173-56 від 06 березня 2020 року на суму 8767 грн 90 коп.

Зобов`язано Головне управління ДПС у Волинській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей щодо наявності недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017, 2018, І, ІІ, ІІ квартали, жовтень-листопад 2019 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судовий збір у сумі 840 грн 80 коп.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, Головне управління ДПС у Волинській області, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову.

Таку позицію відповідач пояснює тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач є фізичною особою-підприємцем і відповідно до норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язаний платити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Позивач не сплатив єдиний внесок за 2017 2020 роки. При цьому, відповідно до частини 15 статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску не застосовується.

Тому відповідач вважає, що діяв у порядку, з підстав, у спосіб та в межах повноважень, які визначені чинним законодавством України.

Додатково відповідач звернув увагу на те, що позивач пропустив десятиденний строк, встановлений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», для звернення до суду з позовом про оскарження вимог про сплату боргу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з 04 серпня 2003 року по 05 листопада 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебував на обліку в контролюючому органі як платник податків та зборів.

З 01 грудня 2014 року та станом на 29 січня 2020 року ОСОБА_1 працював машиністом холодильних установок на ТзОВ «Птахокомплекс «Губин».

У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017, 2018 роки, І, ІІ, ІІ квартали, жовтень-листопад 2019 року, відповідач сформував вимоги про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування: № Ф-2173-56 від 07 листопада 2018 року нa суму 15819 грн 54 коп.; № Ф-2173-56 від 08 лютого 2019 року на суму 18 276 грн 72 коп.; № Ф-2173-56 від 13 травня 2019 року на суму 21030 грн 90 коп.; № Ф-2173-56 від 08 серпня 2019 року на суму 23785 грн 08 коп.; № Ф-2173-56 від 13 листопада 2019 року на суму 25486 грн 70 коп.; № Ф-2173-56 від 05 грудня 2019 року на суму 11758 грн 23 коп.; № Ф-2173-56 від 14 січня 2020 року на суму 10619 грн 73 коп.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач, у період за який відповідач нарахував єдиний внесок, перебував у трудових відносинах і за позивача страхові внески сплачував роботодавець, то позивач позбавлений обов`язку сплачувати страхові внески як фізична особа-підприємець, оскільки це призведе до подвійної сплати страхових внесків, що суперечить меті сплати таких.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

За змістом частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

При цьому процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

За загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла та повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Частиною третьою статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, положення процесуального закону передбачають виняток щодо обрахування загального строку звернення до суду у разі якщо такий встановлений іншими спеціальними законодавчими актами.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Частиною першою статті 2 Закону № 2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

В частині ж другій статті 2 Закону № 2464-VI закріплено, що принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску визначаються виключно цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, однак положення Основного закону не визначають спеціальних строків звернення до суду у справі про оскарження вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску.

Пунктом 4 частини першої статті 6 Закону № 2464-VI визначено наявність у платника єдиного внеску права оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб.

Відповідно до положень абзацу 4 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Абзацом 5 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до абзацу 6 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску

Абзацом 8 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI визначено порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

За змістом абзацу 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Отже, зміст наведених норм дає підстави для висновку, що встановлений абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI строк для платника податків, протягом якого останній може оскаржити вимогу в судовому порядку у взаємозв`язку із положеннями статті 122 КАС України, становить десять днів з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд, зокрема у постановах від 28 травня 2020 року у справі № 200/11547/19-а, від 31 січня 2019 року у справі № 802/983/18-а, від 19 березня 2020 року у справі № 140/1757/19.

Відтак, спеціальним законодавчим актом, що визначає строки звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату єдиного внеску, є саме Закон № 2464-VI.

Оцінюючи обставини щодо дотримання позивачем визначеного спеціальним законодавчим актом строку звернення до суду, апеляційний суд встановив те, що податкову вимогу № Ф-2173-56 від 07.11.2018 року позивач отримав 07.12.2018 року (а.с. 67), податкову вимогу № Ф-2173-56 від 13.11.2019 року позивач отримав 30.11.2019 року (а.с. 68), податкову вимогу № Ф-2173-56 від 05.12.2019 року позивач отримав 31.12.2019 року (а.с. 69), податкову вимогу № Ф-2173-56 від 14.01.2020 року позивач отримав 31.01.2020 року. Адміністративний позовом про оскарження цих вимог позивач подав до суду 25.02.2020 року.

З наведеного слідує, що позивач пропустив встановлений абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI строк для платника податків, протягом якого останній може оскаржити вимогу в судовому порядку. При цьому, поважних причин для поновлення цього строку позивач не навів.

Зважаючи на те, що позивач заявив позовні вимоги про скасування вимог про сплату єдиного внеску поза межами визначеного абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону десятиденного строку, апеляційний суд вважає, що адміністративний позов, в частині визнання протиправними і скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 07.11.2018 року, № Ф-2173-56 від 13.11.2019 року, № Ф-2173-56 від 05.12.2019 року, № Ф-2173-56 від 14.01.2020 року необхідно залишити без розгляду.

Крім того, апеляційний суд встановив, що податкова вимога № Ф-2173-56 від 08.08.2019 року, яку відповідач надіслав позивачу 14.08.2019 року, повернулась відповідачу 07.09.2019 року з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Аналогічно і податкова вимога № Ф-2173-56 від 08.02.2019 року (надіслана 26.02.2019 року, повернулась 01.04.2019 року) та податкова вимога Ф-2173-56 від 13.05.2019 року (надіслана 20.05.2019 року, повернулась 22.06.2019 року).

Відповідач посилається на те, що відповідно до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 року (далі Інструкція № 449), вимога про сплату боргу з єдиного соціального внеску, яка надіслана за місцем проживання або останнім відомим місця перебування фізичної особи, вважається врученою, зокрема у випадку, коли поштове відправлення повернулося у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Оскільки вимога про сплату боргу з єдиного соціального внеску формально вважається врученою платнику, то платник вважається таким, що повідомлений про зміст вимоги, а тому на нього поширюється встановлений абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI строк для оскарження такої вимоги в судовому порядку.

Проте, апеляційний суд вважає, таку позицію відповідача неправильною, оскільки встановлений абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI строк, протягом якого платник єдиного внеску може оскаржити вимогу в судовому порядку у взаємозв`язку із положеннями статті 122 КАС України, становить десять днів з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На думку апеляційного суду, положення Інструкції № 449, які визнають факт вручення платнику вимоги про сплату боргу з єдиного внеску, що надіслана на адресу платника, у випадку коли поштове відправлення з цією вимогою повернулось відправнику за закінченням терміну зберігання, не впливають на перебіг строку звернення до суду, а мають інше правове значення.

У випадку коли поштове відправлення разом із вимогою про сплату боргу з єдиного внеску повернулося відправнику з підстав «за закінченням терміну зберігання», то адресат не ознайомлений зі змістом документів, які надсилались, а отже не знав про їх наявність та суть. Аналогічну і у випадку із вимогами про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-2173-56 від 08.08.2019 року, № Ф-2173-56 від 08.02.2019 року, № Ф-2173-56 від 13.05.2019 року.

Позивач стверджує, що про вказані три вимоги дізнався 10.02.2020 року, коли отримав їх поштою разом із листом відповідача № 1055/ФОП/03-20-56-10 від 07.02.2020 року.

Зважаючи на цю обставину та строк встановлений абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI для оскарження вимоги про сплату боргу з єдиного внеску в судовому порядку, апеляційний суд констатує, що позивач пропустив цей строк, оскільки про вказані вище вимоги дізнався 10.02.2020 року, а з адміністративним позовом про їх оскарження звернувся 25.02.2020 року і поважних причин пропуску строку звернення до суду на навів.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне адміністративний позов, в частині визнання протиправними і скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 08.08.2019 року, № Ф-2173-56 від 08.02.2019 року, № Ф-2173-56 від 13.05.2019 року залишити без розгляду.

Що стосується податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-2173-56 від 06.03.2020 року, то апеляційний суд встановив, що таку позивач оскаржив вчасно, заперечень з цього приводу відповідач не висловлює. Отже ця вимога підлягає оцінці на предмет правомірності її прийняття.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Апеляційний суд встановив, що станом на 29.02.2020 року відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-2173-56 від 06.03.2020 року, за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного в сумі 8767,90 грн.

Крім того, апеляційний суд, на підставі довідки ТзОВ «Птахофабрика «Губин» від 29.01.2020 року, встановив те, що станом на 29.01.2020 року позивач перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Птахофабрика «Губин». Відповідно до реєстру застрахованих осіб, за цей період, страхові внески на користь позивача сплатив роботодавець.

Апеляційний суд також встановив, що 05.11.2019 року державний реєстратор юридичних осіб та фізичних осіб підприємців вніс до єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис № 2012242 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Отже з 05.11.2019 року позивач уже не перебував у статусі фізичної особи-підприємця, а тому відповідач протиправно виніс вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-2173-56 від 06.03.2020 року.

Враховуючи те, що позивач, у періоді за який відповідач визначив борг зі сплати єдиного внеску, перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Птахофабрика «Губин» і за позивача страхові внески сплатив роботодавець, а також те, що з 05.11.2019 року позивач уже не перебував у статусі фізичної особи-підприємця то, на думку апеляційного суду, позивач позбавлений обов`язку сплачувати страхові внески як фізична особа-підприємець.

Тому вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-2173-56 від 06.03.2020 року необхідно скасувати.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю протягом 2018-2020 років то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Апеляційний суд вважає, що ч. 1. ст. 5 КАС України не передбачає можливості захисту порушеного права шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними безвідносно до зобов`язання суб`єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача припинити винесення вимог про сплату боргу (недоїмки) з того самого предмету і з тих самих підстав фактично є встановленням порядку виконання судового рішення на майбутнє, що є неприпустимим, відтак не може бути задоволена судом.

Тому, апеляційний суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову в частині вимоги про визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Волинській області щодо нарахування єдиного соціального внеску ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю протягом 2018-2020 років та зобов`язання Головного управління ДПС у Волинській області припинити винесення вимог про сплату боргу (недоїмки) з того самого предмету і з тих самих підстав необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків за 2018-2019 роки то у задоволенні такої необхідно відмовити, оскільки вимоги про сплату боргу за цей період залишені без розгляду.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків за 2020 рік суд зазначає наступне.

Механізм ведення обліку сплати податків встановлено Порядком ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року № 422 (далі - Порядок № 422).

Згідно із пунктом 2 розділу І Порядку № 422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Положеннями пункту 3 розділу І Порядку № 422 передбачено, що оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.

Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №422 передбачено, що з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

Аналіз наведених положень Порядку свідчить, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально - правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, відтак вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок сум коштів по сплаті єдиного внеску є належним способом захисту порушеного права позивача.

Враховуючи наведене, позов у цій частині необхідно задовольнити.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Згідно із статтею 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін;

2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;

3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;

4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;

5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;

6) у визначених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-5 частини першої цієї статті.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд вважає, що адміністративний позов в частині визнання протиправними і скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 07.11.2018 року, № Ф-2173-56 від 13.11.2019 року, № Ф-2173-56 від 05.12.2019 року, № Ф-2173-56 від 14.01.2020 року, № Ф-2173-56 від 08.08.2019 року, № Ф-2173-56 від 08.02.2019 року, № Ф-2173-56 від 13.05.2019 року необхідно залишити без розгляду.

Що стосується адміністративного позову в частині скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-2173-56 від 06.03.2020 року, то такий в цій частині є підставним і суд вважає, що вказану вимогу необхідно скасувати як протиправну.

Підставною є також вимога позивача про зобов`язання відповідача внести корегування в картку особового рахунку позивача шляхом виключення з неї інформації про нарахування позивачу єдиного соціального внеску у січні-лютому 2020 року.

У задоволенні інших позовних вимог необхідно відмовити.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги частково обґрунтованими, та такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та адміністративний позов задовольнити частково.

Що стосується судового збору, то такий необхідно стягнути на користь позивача в сумі 840,80 грн., який сплачений згідно з квитанцією № 25577631 від 25.02.2020 року.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 319, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року в справі № 140/1898/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправними і скасування вимог Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 07 листопада 2018 року нa суму 15819 грн 54 коп., № Ф-2173-56 від 08 лютого 2019 року на суму 18 276 грн 72 коп., № Ф-2173-56 від 13 травня 2019 року на суму 21030 грн 90 коп., № Ф-2173-56 від 08 серпня 2019 року на суму 23785 грн 08 коп., № Ф-2173-56 від 13 листопада 2019 року на суму 25486 грн 70 коп., № Ф-2173-56 від 05 грудня 2019 року на суму 11758 грн 23 коп., № Ф-2173-56 від 14 січня 2020 року на суму 10619 грн 73 коп. - залишити без розгляду.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 06.03.2020 року.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Волинській області здійснити коригування відомостей в картці особового рахунку ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей щодо наявності недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за січень-лютий 2020 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді В. С. Затолочний
Р. П. Сеник
Повний текст постанови складений 16.09.2020 року