Справа № 300/912/20
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2020 р. справа № 300/912/20

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Шумей М.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому проваджені) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, також - позивач) звернувся до суду з позовом в якому просить визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області (надалі, також - відповідач 2) щодо видачі йому - ОСОБА_1 довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 05.12.2019 за №300 та від 24.01.2020 за №54, в яких суддівська винагорода обрахована виходячи з посадового окладу судді в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а не на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу, обрахованого на підставі 15 розмірів мінімальної заробітної плати, визначеної відповідно Законами України «Про державний бюджет України за 2019 рік» та «Про державний бюджет України за 2020 рік».

Також, просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також - відповідач 1) щодо:

- призначення, перерахунку і виплати ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з посадового окладу судді в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а не на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з посадового окладу судді, обрахованого в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених відповідно Законами України «Про державний бюджет України на 2019 рік» та «Про державний бюджет України на 2020 рік»;

- зменшення раніше нарахованого ОСОБА_1 рішенням № 57 від 12.02.2020р. розміру довічного грошового утримання при проведенні перерахунку рішенням № 57 від 18.02.2020р. і неврахування та невиплати до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 20% надбавки, як особі, яка проживає у населеному пункті, що має статус гірського;

- призначення, перерахунку та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з 80%, а не 90% суддівської винагороди, без урахування половини строку навчання за денною формою в Львівському державному університеті ім. І Франка, що становить 2 роки 5 місяців, строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів, стажу роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів, повного стажу роботи на посаді помічника та старшого помічника прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні, стажу роботи на посаді начальника юридичного бюро агропромислового ремонтно - виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів.

З метою поновлення порушених прав позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області:

- здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 , починаючи з 12.11.2019, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, незалежно від отримання будь яких довідок та заяв, в розмірі 90 (дев`яносто) відсотків суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу судді обчисленого в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, розміри яких встановлено відповідно Законами України «Про державний бюджет України на 2019 рік» та «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом відповідно на 01.01.2019 та 01.01.2020, з урахуванням доплати за вислугу років, без обмеження граничного розміру, з урахуванням раніше виплачених сум та з проведенням відповідних перерахунків в подальшому у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати;

- здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з нарахуванням 20% надбавки, як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського, починаючи з 16.12.2019;

- зарахувати ОСОБА_1 в стаж, який дає право на відставку, обчислення та отримання довічного грошового утримання судді у відставці: половину строку навчання за денною формою в Львівському державному університеті ім. І Франка, що становить 2 роки 5 місяців; період строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів; період роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів; повний стаж роботи на посаді помічника та старшого помічника прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні; період роботи на посаді начальника юридичного бюро агропромислового ремонтно - виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає наступне.

Указом Президента України від 13.08.2002р. № 712/2002 його було призначено на посаду судді Снятинського районного суду Івано-Франківської області. В подальшому в 2008 обрано суддею безстроково, а в 2011 переведено на посаду судді Коломийського міськрайонного суду. Рішенням Вищої ради правосуддя від 15.10.2019 №2745/0/15-19 позивача звільнено з посади судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Коломийського міськрайонного суду від 11.11.2019 № 258-к позивача було відраховано зі штату суду. З 12.11.2019 позивач отримує довічне грошове утримання. Довічне грошове утримання призначене відповідачем 1 виходячи з 80% посадового окладу судді місцевого суду на рівні 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та доплати за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу. Підставою для нарахування розміру довічного грошового утримання за період з 12.11.2019 до 31.12.2019 була довідка ТУ ДСА в Івано-Франківській області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці видана 05.12.2019 № 300.

Підставою для перерахунку розміру призначеного довічного грошового утримання з 01.01.2020 у зв`язку з зміною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб була довідка ТУ ДСА в Івано-Франківській області видана 24.01.2020 №54. В даних довідках посадовий оклад судді місцевого суду вказаний в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На підставі вищевказаної довідки №300 орган Пенсійного фонду своїм рішенням №57 від 12.02.2020 призначив позивачу довічне грошове утримання з 12.11.2019 по 16.12.2019 в розмірі 36883 грн. 20 коп., а з 16.12.2019 в розмірі 44259 грн. 84 коп., враховуючи надбавку 20% як жителю населеного пункту, що має статус гірського. На підставі вищевказаної довідки ТУ ДСА в Івано-Франківській області виданої 24.01.2020 за № 54 орган Пенсійного фонду своїм рішенням №57 від 18.02.2020 перерахував з 01.01.2020 раніше призначене позивачу довічне грошове утримання і визначив його в розмірі 40358 грн. 40 коп., не врахувавши надбавку 20% як жителю гірського населеного пункту. Тим самим, протиправно зменшив розмір раніше призначеного довічного грошового утримання. 27.07.2017 позивач за результатами кваліфікаційного оцінювання проведеного в рамках конкурсу до Верховного Суду оголошеного ВККСУ 07.11.2016 підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді та відповідність займаній посаді. У зв`язку з успішним проходженням кваліфікаційного оцінювання позивач реально отримував суддівську винагороду у збільшеному розмірі в порівнянні з тими суддями які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. На час відставки та відрахування зі штату суду суддівська винагорода позивача реально обраховувалась виходячи з посадового окладу в розмірі 48025 грн. (тобто на рівні 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб), а з врахуванням надбавки за вислугу років в розмірі 60 відсотків - 76840 грн. Вважає протиправним обчислення довічного грошового утримання, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого в прожиткових мінімумах для працездатних осіб, а не в мінімальних заробітних платах, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 142 ч.2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (надалі, також-Закон №1402-VIII) (в редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку) суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII (чинному на момент виходу позивача у відставку) передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010, №№ 41-45, ст. 529; 2015, №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Таким чином, Законом №1402-VIII було виділено окрему категорію суддів - судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, внаслідок чого питання розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання регулювалось двома законами: Законом №1402-VIII - для суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (надалі, також-Закон №2453-VI) - для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання. Водночас, пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна зарплата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а замість неї застосовується розрахункова величина у формі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, Закон №2453-VI передбачає, що посадовий оклад судді визначається залежно від розміру мінімальної зарплати. Натомість Закон №1774-VІІІ установлює замість неї розрахункову величину, яка є меншою.

При цьому, метою прийняття Закону №1774-VІІІ є внесення змін до десятків законів, а не лише щодо регулювання питання судоустрою та статусу суддів.

Крім того, пункт 53 Закону №1774-VІІІ, яким вносилися зміни до законодавства про судоустрій та статус суддів, не містить змін до Закону №2453-VI щодо необхідності застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу судді.

Норми Законів №1402-VIII та №2453-VI при визначенні розміру суддівської винагороди не оперують таким поняттям, як розрахункова величина, а тому воно не може застосовуватись при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Останнє, в свою чергу, є гарантією держави на соціальний захист судді у відставці на рівні Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції щодо гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення, зокрема у рішеннях від 24.06.1999 №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 №5рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 11.10.2005 №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 03.06.2013 №3рп/2013, від 08.06.2016 №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне утримання суддів у відставці).

Водночас, положення Закону №2453-VI гарантують, що суддівська винагорода регулюється виключно цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ст.135).

Законами про державний бюджет на відповідні роки встановлювалися наступні розміри мінімальної зарплати: з 01.12.2016 - 1600 грн., з 01.01.2017 - 3200 грн., з 1.01.2018 - 3723 грн., з 01.01.2019 - 4173 грн., а з 01.01.2020 - 4723 грн.

Тобто, починаючи з 01.01.2017 розрахункова величина у розмірі 1600 грн. явно знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислюється не з огляду на правомірні очікування (виходячи з розміру мінімальної зарплати), а з розрахункової величини у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ця розрахункова величина встановлена лише розділом ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VІІІ і стосується будь-яких посадових окладів і заробітних плат працівників та інших виплат. Тобто норми Закону №1774-VІІІ, відносно суддів які вийшли у відставку є загальними, а закону №2453-VI спеціальними.

Отже, розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача повинен визначатися виходячи з посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого від розміру саме мінімальної зарплати, встановленої на відповідний рік.

До заяви про призначення довічного грошового утримання, яка була подана 03.02.2020 до Коломийського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позивачем було долучено належні документи, які дають право на нарахування та отримання надбавки в розмірі 20%, яка встановлена Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15.02.1995 № 56/95-ВР.

Призначивши, а після цього протиправно позбавивши позивача, під видом перерахунку розміру довічного грошового утримання надбавки в розмірі 20% як жителю гірського населеного пункту, відповідач тим самим перевищив свої повноваження, свавільно скасував набуте позивачем право на таку надбавку, порушив легітимні очікування позивача на її отримання та принцип правової визначеності.

Дії відповідача щодо позбавлення надбавки і зменшення розміру призначеного довічного грошового утримання не передбачені законом, носять дискримінаційний характер по відношенню до позивача з огляду на те, що інші судді у відставці які проживають у гірських населених пунктах отримують довічне грошове утримання з такою надбавкою.

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який був поданий позивачем до органу Пенсійного фонду для нарахування довічного грошового утримання у відповідності до п.1 Розділу Ш (додаток 4) діючого Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, такий стаж становить 28 років 5 місяців 24 дні, тобто повних 28 років.

Проте, незважаючи на наявний стаж відповідач 1 протиправно не зарахував позивачу до стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: строк стаціонарного навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. І. Франка, що становить 2 роки 5 місяців; період строкової військової служби у виді військової підготовки (навчання на військовій кафедрі за програмою офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів; період роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів; повний період роботи помічником та старшим помічником прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні з 27.01.1998 по 18.01.2002, період роботи начальником юридичного бюро агропромислового ремонтно-виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів.

В результаті чого, відповідач 1 протиправно визначив розмір довічного грошового утримання 80% замість 90% від розміру суддівської винагороди.

Відповідачем 1 фактично лише частково враховано стаж роботи на прокурорських посадах, а саме 2 роки 9 місяців, який разом із стажем роботи суддею становить 20 років, про що свідчить визначення довічного грошового утримання в мінімальному розмірі з розрахунку 80% суддівської винагороди. Тобто, не враховано 1 рік 2 місяці роботи на прокурорських посадах. Відповідачем 1 не враховано загалом 8 років 5 місяців 24 дні, тобто 8 повних років.

З огляду на викладене, позивач просить суд позов задовольнити повністю.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивач, у встановлений строк усунув вказані судом недоліки позовної заяви.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.06.2020 від відповідача 2 надійшов відзив на позов від 16.06.2020 в якому просив відмовити у задоволенні позову, пославшись на постанову Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 200/9195/19-а. Крім того, відповідачі вважають, що до спірних правовідносин не слід застосовувати законодавство яке втратило чинність на даний час. Послались також на відсутність бюджетних коштів.

18.06.2020 від відповідача 1 надійшов відзив на позов від 16.06.2020 в якому просив відмовити у задоволенні позову. Зокрема, послався на те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від №1774-VIII встановлює, що базовий розмір посадового окладу судді визначається з врахуванням прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Таким чином, з урахуванням Законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, а також від 07.07.2010 року №2453-УІ, та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, з 1-го січня 2017 року посадовий оклад судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, становить 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Вказує, що не зменшував призначений позивачу розмір довічного грошового утримання і не позбавляв надбавки 20% як жителю населеного пункту, що має статус гірського. Робота позивача на посаді помічника голови Коломийського районного суду не підлягає зарахуванню до стажу, який дає право на довічне грошове утримання через відсутність документального підтвердження внесення даної посади до штатного розпису Коломийського районного суду.

03.07.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1 та відповідача 2, в якій проти тверджень відповідачів викладених у відзивах заперечив, та вказав на їх розбіжності.

16.07.2020 від відповідача 1 надійшло заперечення, в якому не погоджується з твердженнями позивача у відповіді на відзив. Вважає такі твердження безпідставними та не обґрунтованими.

15.07.2020 та 27.07.2020 від позивача надійшли додаткові пояснення, якими позивач фактично уточнює позовні вимоги та просить з урахуванням інших заявлених позовних вимог, визнати протиправними дії і рішення відповідача 1 щодо відмови у перерахунку йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020 на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області віл 16.03.2020 №208 та зобов`язати відповідача 1 здійснити йому перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставні в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, розмір якої зазначеної у вищевказаній довідні №208 від 16.03.2020 виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області, без обмеження граничного розміру, з урахуванням раніше виплачених сум.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши наявні заяви по суті та долучені до них письмові докази в їх сукупності, судом встановлено таке.

У даному випадку учасниками справи не спростовувались та не заперечували обставини щодо призначення позивача на посаду судді, звільнення у відставку, звернення з приводу довічного грошового утримання, видачу довідок для нарахування довічного грошового утримання, нарахування та перерахунку довічного грошового утримання виходячи з посадового окладу обчисленого відповідно до розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не 15 розмірів мінімальної заробітної плати, доплати за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу. Вказані обставини підтверджуються наявними матеріалами справи.

Указом Президента України від 13.08.2002 № 712/2002 позивача було призначено на посаду судді Снятинського районного суду Івано-Франківської області. В подальшому в 2008р. обрано суддею безстроково, а в 2011 переведено на посаду судді Коломийського міськрайонного суду. Дані факти підтверджуються копією трудової книжки.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 15.10.2019 №2745/0/15-19 позивача звільнено з посади судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Коломийського міськрайонного суду від 11.11.2019 №258-к позивача було відраховано зі штату суду.

З 12.11.2019 позивач отримує довічне грошове утримання.

Відповідно до п.2 Розділу 1 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1, з подальшими змінами, щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

Довічне грошове утримання призначене відповідачем 1 виходячи з 80% посадового окладу судді місцевого суду на рівні 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та доплати за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу.

Підставою для нарахування розміру довічного грошового утримання за період з 12.11.2019 до 31.12.2019 була довідка ТУ ДСА в Івано-Франківській області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці видана 05.12.2019 №300. Підставою для перерахунку розміру призначеного довічного грошового утримання з 01.01.2020, у зв`язку з зміною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, була довідка ТУ ДСА в Івано-Франківській області видана 24.01.2020. №54. В даних довідках посадовий оклад судді місцевого суду вказаний в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На підставі вищевказаної довідки №300 орган Пенсійного фонду своїм рішенням №57 від 12.02.2020 призначив позивачу довічне грошове утримання з 12.11.2019 по 16.12.2019 в розмірі 36883 грн. 20 коп., а з 16.12.2019 в розмірі 44259 грн. 84 коп., враховуючи надбавку 20% як жителю населеного пункту, що має статус гірського.

На підставі вищевказаної довідки ТУ ДСА в Івано-Франківській області виданої 24.01.2020 за №54 орган Пенсійного фонду своїм рішенням №57 від 18.02.2020 перерахував з 01.01.2020 раніше призначене позивачу довічне грошове утримання і визначив його в розмірі 40358 грн. 40 коп., не врахувавши надбавку 20% як жителю гірського населеного пункту.

27.07.2017 позивач за результатами кваліфікаційного оцінювання проведеного в рамках конкурсу до Верховного Суду оголошеного ВККСУ 07.11.2016 підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді та відповідність займаній посаді, про що зазначено у вищевказаних довідках ТУ ДСА в Івано-Франківській області №300 і №54.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши наявні заяви по суті та долучені до них письмові докази в їх сукупності, судом встановлено таке.

У зв`язку з успішним проходженням кваліфікаційного оцінювання позивач реально отримував суддівську винагороду у збільшеному розмірі в порівнянні з тими суддями які не пройшли кваліфікаційне оцінювання.

В примітці довідки №300 зазначено, що посадовий оклад позивача згідно особового рахунку станом на 11.11.2019 становив 48025 грн. (тобто на рівні 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб), а в примітці довідки №54 зазначено, що посадовий оклад станом на 01.01.2020 становить 63060 грн., тобто на рівні 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На час відставки та відрахування зі штату суду суддівська винагорода позивача реально обраховувалась виходячи з посадового окладу в розмірі 48025 грн. (тобто на рівні 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб), а з врахуванням надбавки за вислугу років в розмірі 60 відсотків - 76840 грн.

Вирішуючи з урахування вищенаведеного спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.142 Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (в редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку) суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Вказаною вище статтею Закону №1402-VIII суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII (чинному на момент виходу позивача у відставку) передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010, №№ 41-45, ст. 529; 2015, №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Таким чином, Законом №1402-VIII було виділено окрему категорію суддів - судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, внаслідок чого питання розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання регулювалось двома законами: Законом №1402-VIII - для суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (надалі, також - Закон №2453-VI) - для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання.

Водночас, пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ (в редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку; надалі, також - Закон №1774-VІІІ) встановлено, що мінімальна зарплата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Таким чином, Закон №2453-VI передбачає, що посадовий оклад судді визначається залежно від розміру мінімальної зарплати. Натомість Закон №1774-VІІІ установлює замість неї розрахункову величину, яка є меншою за мінімальну заробітну плату.

При цьому, метою прийняття Закону №1774-VІІІ є внесення змін до десятків законів, а не лише щодо регулювання питання судоустрою та статусу суддів.

Крім того, пункт 53 Закону №1774-VІІІ, яким вносилися зміни до законодавства про судоустрій та статус суддів, не містить змін до Закону №2453-VI щодо необхідності застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу судді.

Норми Законів №1402-VIII та №2453-VI при визначенні розміру суддівської винагороди не оперують таким поняттям, як розрахункова величина, а тому воно не може застосовуватись при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Останнє, в свою чергу, є гарантією держави на соціальний захист судді у відставці на рівні Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції щодо гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення, зокрема у рішеннях від 24.06.1999 №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 №5рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 11.10.2005 №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 03.06.2013 №3рп/2013, від 08.06.2016 №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне утримання суддів у відставці).

Так, у рішенні від 11.10.2005 №8-рп/2005 Конституційний Суд України підкреслює, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. В цьому ж рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У рішенні від 14.12.2011 №18-рп/20П Конституційний Суд України вказує на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів та, відповідно, їх матеріального та соціального забезпечення.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку із досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Конституційний Суд України в рішенні від 08.06.2016 №4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів. Щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

З приводу цього Конституційний Суд України зазначає, що встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею). Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Згідно з положеннями Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст.151-2).

Викладене відповідає положенням Європейської хартії «Про статус суддів» (Лісабон 08-10.07.1998), за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Слід звернути увагу саме на визначення «рівень» винагороди, що не є тотожнім значенню «абсолютна величина», тобто не є тотожнім лише числовому значенню розміру суддівської винагороди.

Наведені положення в силу імперативних вимог Конституції України мають застосовуватись за принципом «так, як є».

При цьому, як абсолютна величина «15», так і кваліфікуюча ознака «мінімальних заробітних плат» є невід`ємними складовими конституційного визначення «суддівська винагорода» в силу цілісності конституційного визначення терміну, невідокремлюваності у зв`язку з цим абсолютної та кваліфікуючої ознак одна від іншої, правил правозастосування, та складають єдину норму для цілей її правозастосування « 15 мінімальних заробітних плат».

Тобто, в силу наведеного абсолютна та кваліфікуюча ознака не могли існувати та застосуватись відокремлено або ж в рамках іншого правового регулювання.

Ці положення є основоположними конституційними принципами визначення суддівської винагороди, як складової сукупності конституційних гарантій незалежності суддів, які не підлягають розширеному застосуванню, що застосовується до оцінки судом доводів відповідачів відносно застосування норм інших Законів для цілей визначення розміру суддівської винагороди, які (доводи відповідачів) ґрунтуються на незастосовних до спірних відносин положеннях щодо так званої «розрахункової величини».

Застосування іншого підходу, застосування абсолютного значення та кваліфікуючої ознаки окремо, шляхом застосування до останньої норм інших Законів, дозволяло б законодавцю свавільно знижувати фактичну суму суддівської винагороди та довічного грошового утримання, залишаючи незмінною абсолютну величину цього значення, що створювало б зовнішні ознаки правомірності дій законодавця, але по суті свідчило б про порушення конституційних гарантій незалежності суддів та принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.

У свою чергу, як слідує з позиції ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, неоднозначне трактування національними органами норми закону, зумовлює застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для особи.

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів від 17.11.2010 № (2010) 12 зазначено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці (пункт 54).

Основні принципи незалежності судових органів, схвалені також резолюціями №40/32 та №40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29.11.1985 та від 13.12.1985, які передбачають, що термін повноважень суддів, їхня незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, розмір пенсії і вік виходу на пенсію повинні гарантуватися законом.

Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік) також установлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

Водночас, положення Закону №2453-VI гарантують, що суддівська винагорода регулюється виключно цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ст.135).

Законами про державний бюджет на відповідні роки встановлювалися наступні розміри мінімальної зарплати: з 01.12.2016 - 1600 грн., з 01.01.2017 - 3200 грн., з 1.01.2018 - 3723 грн., з 01.01.2019 - 4173 грн., а з 01.01.2020 - 4723 грн.

Тобто, починаючи з 01.01.2017 розрахункова величина у розмірі 1600 грн. явно знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислюється не з огляду на правомірні очікування (виходячи з розміру мінімальної зарплати), а з розрахункової величини у формі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ця розрахункова величина встановлена лише розділом ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VІІІ і стосується будь-яких посадових окладів і заробітних плат працівників та інших виплат. Тобто норми Закону №1774-VІІІ, відносно суддів які вийшли у відставку є загальними, а закону №2453-VI спеціальними.

Правова система в Україні базується на кількох засадах, які покладені в основу правозастосування і правореалізації, до яких, зокрема, відноситься конкуренція правових норм (колізія).

Колізія - це взаємна невідповідність правових норм, які регулюють однакові суспільні відносини. Колізія законів - розходження змісту двох або більше формально діючих нормативних актів.

В теорії права термін колізія розуміють як відношення між нормами при регулюванні одних суспільних відносин, яке внаслідок розходження цих норм за змістом обумовлює необхідність вибору лише однієї з них.

Для подолання змістовних колізій традиційно використовується відомий ще з часів римського права колізійний принцип lex specialis derogat generalis (лат. спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон).

Таким чином, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Більш того, вказана норма, враховуючи конституційний статус та визначення суддівської винагороди, не містить визначених обмежень (застосування «розрахункової величини») щодо виплати саме суддівської винагороди та довічного грошового утримання, хоча, як свідчить нормотворча практика законодавця, у випадках, коли законодавець в черговий раз має намір обмежити суддівську винагороду, він прямо на це посилається та відповідні норми Законів містять посилання на певні обмеження саме щодо суддівської винагороди.

З чого слідує, що пропущена норма (щодо конкретно визначеного обмеження суддівської винагороди, застосування до неї «розрахункової величини») визначається пропущеною навмисно (принцип «casus omissus pro omisso habendus est»).

Наведене у сукупності дає підстави для висновку, що положення Закону №1774-VIII про «розрахункову величину» не застосовуються до суддівської винагороди та розміру довічного грошового утримання.

В контексті доводів відповідачів та існуючої судової практики щодо застосування обмежень при розрахунку суддівської винагороди та довічного грошового утримання, застосування «розрахункової величини» іншим Законом (№1774-VIII) ніж Законом України «Про судоустрій і статус суддів», необхідно акцентувати увагу на тому, що розширене застосування норм Закону №1774-VIII (щодо застосування «розрахункової величини» до суддівської винагороди) та ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (щодо застосування до імперативних правил цієї норми положень інших Законів України), свідчило б про нормотворчу діяльність суду що, однак, знаходиться поза межами конституційних повноважень суду.

Відносно судової практики, суд вважає також зазначити, що судова практика не стоїть на місці. У багатьох сферах вона еволюціонує і постійно розвивається.

Як свідчить і практика ЄСПЛ Конвенція - це живий організм, і її необхідно тлумачити з урахуванням реалій сьогоднішнього дня. Як зазначив Суд у рішенні «Тайрер проти Сполученого Королівства» від 25 квітня 1978 р., вперше тлумачити Конвенцію як «живий організм» («живий інструмент») почала Європейська комісія з прав людини, а Суд з таким тлумаченням погодився: «Суд повинен також нагадати, що, як слушно наголосила Комісія, Конвенція є живим інструментом і повинна тлумачитися у світлі умов сьогодення (п. 31)», чим і керується суд у даній справі.

Відтак, норма Закону №1774-VІІІ не може бути застосована як така, що прийнята пізніше, оскільки знижує рівень гарантій незалежності суддів, та суперечить Конституції України. Також вона не зупиняє дію Законів №1402-VIII та №2453-VI в частині визначення посадового окладу судді. Тому спірні питання стосовно визначення розміру посадового окладу судді повинні регулюватися виключно нормами спеціального законодавства, які, в даному випадку, викладені у Законі №2453-VI.

Отже, розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача повинен визначатися виходячи з посадового окладу судді місцевого суду, обрахованого від розміру саме мінімальної зарплати, встановленої на відповідний рік.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2019 у місячному розмірі становить 4173 гривні.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2020 у місячному розмірі становить 4723 гривні.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-IX, який набрав чинності 07.11.2019р. виключено п.22 і п.23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, які встановлювали залежність розміру суддівської винагороди від проходження кваліфікаційного оцінювання.

Положення пункту 25 розділу ХІІ Закону № 1402-VIII визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020р.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Посилання відповідач 2 на постанову Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №200/9195/19-а в даному випадку суд вважає невірним, оскільки дана постанова стосується не довічного грошового утримання, а суддівської винагороди та застосовується до суддів які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. Слід взяти до уваги також інший склад учасників справи. Тобто, правовідносини які є предметом даного судового розгляду не є тотожними з тими, які врегульовані постановою Верховного Суду від 11.03.2020.

В цій постанові зазначено, що зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі. Зокрема, що стосується зміни правового регулювання, то такою обставиною варто вважати виключення пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (який встановлював окремий порядок обчислення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання) у зв`язку з прийняттям Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», що набрав чинності 7 листопада 2019 року.

Продовжуючи викладене, безпідставним є посилання відповідача 1 на не нарахування довічного грошового утримання виходячи з посадового окладу судді обчисленого в розмірі 15 мінімальних заробітних плат з причин відсутності відповідної довідки ТУ ДСА в Івано-Франківській області та не дотримання позивачем Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, оскільки даний обов`язок виникає у державних органів на підставі системного аналізу чинного законодавства та судової практики, і прямо ігноруються відповідачами. Тому, у позивача відсутній обов`язок звернення до органу Пенсійного фонду із будь якими додатковими заявами чи довідками для здійснення такого перерахунку. До того ж, позивач ставить позовну вимогу про визнання протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області, з посиланням на ст.5 ч.1, 2 КАС України.

Також, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету. Зокрема, в Рішенні від 09.07.2007р. №6-рп/2007 КСУ вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Важливим є і те, що ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2018 у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №12-46гс18.

Крім того, суд звертає увагу на відсутність доказів доводів відповідача 1 у відзиві про те, що позивачу здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання на підставі заяви позивача від 24.03.2020 згідно наданої довідки ТУ ДСА в Івано-Франківській області №208 від 16.03.2020.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013).

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3- рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій І щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24.06.1999 №6-рп/99. від 20.03.2002 №5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 №19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 № 10-рп/2008. а також у рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020.

У зв язку з викладеним. Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020 пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIIІ, визнав неконституційним.

Згідно з частиною першою статті 91 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 №2-р/2020 Закон №1402-VI11 не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового втримання суддів у відставці.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів судівського врядування» від 16.10.2019 №193-ІХ, який набрав чинності 07.11.2019, виключено п. 22, 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону 1402-VIII, якими було передбачено, шо право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені посад) за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України. 2010 р., №№41-45, ст.529; 2015 р. №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 06.03.2019 у справі №638/12586/16-а та від 11.02.2020 у справі №200/3958/19-а висловлював правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання (складових суддівської винагороди) судді, який працює на відповідній посад.

Отже, саме з 19.02.2020, наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020 у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону № 1402-V1II.

З наведеного випливає, що я маю право на перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки № 208 від 16.03.2020р. саме з 19.02.2020, оскільки саме з цієї дати втратили чинність обмеження, встановлені пунктом 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № №1402-VIII, який передбачав, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

Продовжуючи викладене, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийнявши рішення №57 від 18.02.2020 провело перерахунок з 01.01.2020 раніше призначеного позивачу довічного грошового утримання і визначило його в меншому розмірі, а саме 40358 грн. 40 коп., не врахувавши надбавку 20% як жителю гірського населеного пункту, яка була призначена починаючи з 16.12.2019 вищезазначеним рішенням №57 від 12.02.2020.

На звернення з цього приводу відповідач 1 направив позивачу відповідь 25.02.2020 в якій вказав, що законом не передбачено підвищення до розміру щомісячного грошового утримання суддям у відставці відповідно до Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15.02.1995 № 56/95-ВР (надалі, також - Закон № 56/95-ВР). Тим самим, даним листом відповідач 1 визнав факт неврахування позивачу 20% надбавки при проведенні перерахунку на підставі довідки від ТУ ДСА в Івано-Франківській області від 24.01.2020р. №54.

Суд встановив, що до заяви про призначення довічного грошового утримання, яка була подана 03.02.2020 до Коломийського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позивачем було долучено: рішення виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради ОТГ №318 від 26.11.2019, яким позивачу надано статус жителя гірського населеного пункту - с. Княждвір Коломийського району, копію паспорта із зазначенням місця реєстрації АДРЕСА_1 та відповідне посвідчення громадянина який проживає на території гірського населеного пункту серії НОМЕР_1 , яке видане 16.12.2019.

Законом №56/95-ВР встановлено основні засади державної політики щодо розвитку гірських населених пунктів та гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №56/95-ВР статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року №647 затверджено перелік населених пунктів, яким надається статус гірських, серед яких с. Княждвір Коломийського району.

Частиною 2 статті 6 Закону №56/95-ВР встановлено, що розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського, збільшується на 20 відсотків. Фінансування збільшення розміру пенсій, передбачене цією частиною, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України і законами, що виключає в процесі його конкретизації та розвитку обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня.

У рішенні від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 Конституційний Суд України, враховуючи попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, вказав, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Право на щомісячне довічне грошове утримання не може бути звужене встановленням обмеження в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що знижує досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, суперечить вимогам ч.1 ст.126 Конституції України.

Таким чином, як зазначено Конституційним Судом України у вказаних рішеннях, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Тому, судді, який вийшов у відставку, за його вибором може виплачуватися або пенсія, в разі досягнення відповідного віку, або щомісячне довічне грошове утримання судді. При цьому, як пенсія, так і щомісячне довічне грошове утримання судді мають однакову правову природу та за своїм змістом є регулярними щомісячними грошовими виплатами, які призначаються у встановленому державою порядку як захід забезпечення належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків судді.

Враховуючи положення статті 2 КАС України, згідно з якими завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, беручи до уваги, що отримуване позивачем щомісячне довічне грошове утримання є регулярною виплатою, яка за своєю правовою природою прирівняна до пенсійної виплати за рахунок державних коштів, суд вважає протиправними дії відповідача 1 щодо зменшення з 01.01.2020 розміру визначеного позивачу довічного грошового утримання шляхом позбавлення при проведенні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці права на 20% надбавки, як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського.

Оспорюване зменшення розміру довічного грошового утримання позивача суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, яка згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, відповідно до якої якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (справа «Пічкур проти України», «Стек та інші проти Сполученого Королівства»).

Стаття 6 Конституції України закріплює, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Стаття 22 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В ч.1 ст. 24 Конституції України закріплено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тому, слід звернути увагу на те, що Закон № 56/95-ВР був прийнятий і набрав чинності раніше Закону №2453-VI та Закону №1402-VIII.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В ч.2 ст.8 Конституції України закріплено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Призначивши, а після цього протиправно позбавивши позивача під видом перерахунку розміру довічного грошового утримання надбавки в розмірі 20% як жителю гірського населеного пункту, що призвело до зменшення розміру раніше призначеного довічного грошового утримання в цілому, відповідач 1 тим самим перевищив свої повноваження, свавільно скасував набутий позивачем рівень матеріального забезпечення у відставці, порушив легітимні очікування позивача на її отримання та принцип правової визначеності.

Тим самим, відповідач 1 порушив ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Дії відповідача 1 щодо зменшення розміру призначеного довічного грошового утримання не передбачені законом, носять дискримінаційний характер по відношенню до позивача з огляду на те, що інші судді у відставці які проживають у гірських населених пунктах отримують довічне грошове утримання з такою надбавкою.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48-49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Позивач додав до позовної заяви рішення судів, якими було захищено права суддів у відставці на отримання 20- відсоткової надбавки як жителям гірських населених пунктів. Дані рішення набрали законної сили і підтверджують отримання іншими суддями у відставці даної надбавки.

Посилання у відзиві на постанови Верховного Суду від 06.02.2020 (справа №347/24/17, провадження № К/9901/17723/18) від 25.04.2018 у справі № 340/248/17 є в даному випадку необгрунтованими, оскільки ці постанови не прийняті по зразкових справах, і не стосуються тотожних правовідносин із даною справою, в якій мало місце призначення органом Пенсійного фонду надбавки 20% як жителю гірського населеного пункту, а в подальшому іншим рішенням позбавлення цієї надбавки, що в результаті призвело до суттєвого зменшення попередньо призначеного розміру довічного грошового утримання.

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який був поданий позивачем до органу Пенсійного фонду для нарахування довічного грошового утримання у відповідності до п.1 Розділу Ш (додаток 4) діючого Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, такий стаж становить 28 років 5 місяців 24 дні, тобто повних 28 років.

Цей стаж складається з: строку стаціонарного навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. І. Франка з 04.08.1990 по 28.06.1995, що становить 2 роки 5 місяців; строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою підготовки офіцерів запасу з 01.09.1992 по 28.07.1994 - 1 рік 10 місяців 26 днів; роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів з 01.09.1995 по 26.01.1998; періоду роботи помічником та старшим помічником прокурора в прокуратурі Івано-Франківської області - разом 3 роки 11 місяців 22 дні з 27.01.1998 по 18.01.2002; періоду роботи начальником юридичного бюро агропромислового ремонтно - виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів з 04.02.2002 по 12.08.2002; періоду роботи суддею Снятинського районного суду - 8 років 9 місяців 5 днів з 13.08.2002 по 17.05.2011 та судді Коломийського міськрайонного суду - 8 років 4 місяці 28 днів з 18.05.2011 по 15.10.2019.

Даний стаж крім вищевказаного розрахунку підтверджено даними: трудової книжки, диплома серії НОМЕР_2 , архівної довідки №536А від 26.09.2019, військового квитка НОМЕР_3 , архівного витягу ЛНУ ім. І. Франка № 75-А від 28.11.2019 з кого видно, що наказом ректора в 1992 позивача зазначено в затверджених списках студентів, які проходитимуть військову підготовку на базі військової кафедри, витягу з протоколу засідання екзаменаційної комісії відділення військової підготовки університету 28.07.1994 та атестаційного листа з відміткою про присвоєння позивачу військового звання запасу «лейтенант».

Проте, незважаючи на наявний стаж відповідач 1 протиправно не зарахував позивачу до стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: строк стаціонарного навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. І. Франка з 04.08.1990 по 28.06.1995, що становить 2 роки 5 місяців; періоду строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою підготовки офіцерів запасу з 01.09.1992 по 28.07.1994 - 1 рік 10 місяців 26 днів; періоду роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів з 01.09.1995 по 26.01.1998; повного періоду роботи помічником та старшим помічником прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні з 27.01.1998 по 18.01.2002; періоду роботи начальником юридичного бюро агропромислового ремонтно - виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів з 04.02.2002 по 12.08.2002.

В результаті чого, відповідач 1 протиправно визначив розмір довічного грошового утримання 80% замість 90 % від розміру суддівської винагороди.

На письмову скаргу позивача від 13.03.2020р. відповідач 1 надав відповідь 20.03.2020 в якій вказав, що стаж роботи позивача який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 21 рік 2 місяці і складається з роботи на посадах помічника та старшого помічника прокурора м. Коломиї з 27.01.1998 по 18.01.2002 та судді з 13.08.2002 по 11.11.2019.

Однак, відповідачем 1 фактично лише частково враховано стаж роботи на прокурорських посадах, а саме 2 роки 9 місяців, який разом із стажем роботи суддею становить 20 років, про що свідчить визначення довічного грошового утримання в мінімальному розмірі з розрахунку 80% суддівської винагороди. Тобто не враховано 1 рік 2 місяці роботи на прокурорських посадах, які б давали право на призначення довічного грошового утримання з розрахунку 82% від суддівської винагороди, виходячи навіть з логіки відповідача.

Згідно ч.4 ст.142 закону № 1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Така ж норма закріплена і в ст. 141 ч.3 закону № 2453-VI, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016.

За правилами частини першої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, в редакції чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Згідно частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст.11 ч.1 абз.4 цього Закону у його первинній редакцій від 25 березня 1992 року N 2232-XII, яка діяла на час проходження позивачем військової підготовки (навчання на військовій кафедрі за програмою офіцерів запасу з 01.09.1992 по 28.07.1994 - 1 рік 10 місяців 26 днів), період військової підготовки студентів (курсантів) вищих навчальних закладів (денної форми навчання) за програмою офіцерів запасу зараховується як строкова військова служба.

Відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

На час набрання чинності Законом Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить не менше 10 років, до стажу роботи, який дає судді право на відставку, враховується також період проходження строкової військової служби, половина строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу та робота на посадах прокурорів і слідчих.

Доводи відповідача 1 про неправильність зарахування до стажу одночасно половини строку навчання - 2 роки 5 місяців за денною формою та періоду строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів не ґрунтуються на законі, оскільки не є взаємовиключними. Законодавством не передбачено, який саме період половини строку навчання за денною формою слід зараховувати, в той час як період військової підготовки є визначеним, і в сукупності дані періоди (2 роки 5 місяців + 1 рік 10 днів 26 днів) не перевищують загального строку навчання позивача в університеті (04.08.1990-26.06.1995р.). Інше трактування призвело б до звуження прав позивача, що суперечить прямим нормам Конституції України (ст. 21, 22, 58, 64) та вищевказаним висновкам Конституційного Суду України.

Відповідно до роз`яснення поняття «прокурор», яке міститься в статті 56 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час роботи позивача в органах прокуратури) під поняттям «прокурор» слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

У рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 Конституційний Суд, серед іншого, зазначив, що «[…] відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання».

Відповідно до статті 137 закону №1402-VIII (в редакції, чинній з 5.08.2018) до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми у її взаємозв`язку з абзацом 4 пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» закону №1402-VIII дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності законом від 7.06.2018 №2447-VIII «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 закону №1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Водночас, частиною першою статті 7 закону №2862-ХІІ, яка була чинною на час обрання позивача на посаду судді, визначалось, що суддею міг бути громадянин України, який мав стаж роботи в галузі права не менш як три роки.

З огляду на зазначене, право на зарахування стажу роботи в галузі права три роки мають судді, яких було призначено на посаду судді вперше згідно з вимогами, встановленими законом №2862-XII на день їх обрання.

З цього питання також висловлювалася Велика Палата Верховного Суду, яка зазначила, що внесенні до статті 137 закону №1402-VIII зміни дозволили зараховувати стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду судді (постанова від 30 травня 2019 року у справі №11-1481заі18).

Наведене свідчить про наявність у позивача права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та нарахування довічного грошового утримання додатково часу роботи на посадах помічника голови Коломийського міськрайонного суду 2 роки 4 місяці 26 днів з 01.09.1995 по 26.01.1998 та начальника юридичного бюро агропромислового ремонтно-виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів з 04.02. по 12.08.2002, а загалом 2 років 11 місяців 5 днів.

Безпідставним та бездоказовим є посилання у відзиві на те, що робота позивача на посаді помічника голови Коломийського районного суду не підлягає зарахуванню до стажу, який дає право на довічне грошове утримання через відсутність документального підтвердження внесення даної посади до штатного розпису Коломийського районного суду. Про такий аргумент відповідач (його посадові особи) не згадували, не витребовували і не зобов`язували позивача надати додаткові документи при призначенні, нарахуванні та проведенні перерахунку довічного грошового утримання. В трудовій книжці позивача чітко зазначено про роботу на даній посаді та період такої роботи, що не викликає двозначних трактувань та сумнівів. В період роботи позивача дана посада не відносилась до патронатної служби, а саме до державної служби.

Продовжуючи викладене, в ст. 50-1 ч.5 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-XII, який діяв на час призначення позивача суддею, а також на час роботи в органах прокуратури, до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 3 березня 1995 N 131-р. «Про віднесення посад працівників апарату судів та арбітражних судів до категорій посад державних службовців», яка діяла на час роботи позивача на посаді помічника голови суду, дана посада відносилась до шостої категорії посад державних службовців.

Згідно п. 3 абз. 5 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 р. N 283, який діяв на час спірних правовідносин час строкової військової служби включається до стажу державної служби.

Тобто, саме строкова військова служба у формі періоду військової підготовки студентів (курсантів) вищих навчальних закладів (денної форми навчання) за програмою офіцерів запасу, яка на той проходилась студентами протягом 3 і 4 навчальних курсів, а у даному випадку з 1 вересня 1992 року по 28.07.1994 року, повинна зараховуватись позивачу до стажу державної служби (помічник голови суду на той час), прокурорського стажу та стажу роботи на посаді судді.

Верховний Суд у Постанові від 09.11.2018 у справі №766/7021/17 зробив висновок, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 686/10100/15-а.

Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, який враховується при визначенні розміру довічного грошового утримання зокрема, періоду проходження строкової військової служби у виді у виді навчання на військовій кафедрі за програмою підготовки офіцерів запасу, половини строку навчання на юридичному факультету вищого навчального закладу та роботи на посадах помічника голови суду, начальника юридичного бюро, прокурорів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді та частково на посадах прокурорів є неправомірним. Відповідачем 1 не враховано загалом 8 років 5 місяців 24 дні, тобто 8 повних років.

Зарахування цього стажу в свою чергу, дає позивачу право на відставку та нарахування щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 процентів від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у рішеннях від від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17, від 20 грудня 2018 року у справі № 482/684/17, від 18 січня 2019 року у справі № 137/173/17, від 14 березня 2019 року у справа № 490/7796/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 607/5454/17, від 12 грудня 2019 року у справі № 692/290/17, від 3 липня 2019 року у справі №9901/140/19, від 24.10.2019р. у справі № 9901/2/19, від 15.01.2020 року. у справі № 683/600/17.

Актуальна практика Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду спирається на такі загально-правові категорії як «непорушність прав», «якість та точність закону», «стабільність та остаточність судових рішень», «законні очікування» тощо. Названі поняття можна узагальнити принципом правової (юридичної) визначеності, який відіграє надважливе значення у формуванні та функціонуванні системи права демократичної держави. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та ін.)

Даний принцип порушено вищевказаними протиправними діями відповідачів.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених доводів та правових норм, висновків і рішень Конституційного Суду у відповідача 2 виник обов`язок видати довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з посадового окладу судді в розмірі 15 мінімальних заробітних плат у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 року №11-р/2018, а з 01.01.2020 у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідач 1 в свою чергу зобов`язаний був призначити з 12.11.2019 та перерахувати в сторону збільшення з 01.01.2020 довічне грошове утримання позивачу виходячи з посадового окладу судді в розмірі 15 мінімальних заробітних плат (розмір мінімальної зарплати в 2019 - 4173 грн., а в 2020 - 4723 грн.), а з 19.02.2020, згідно висновків Верховного Суду у зразковій справі №620/1116/20, здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, розмір якої зазначено у довідці №208 від 16.03.2020 виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області, без обмеження граничного розміру.

Доводи відповідачів про те, що до спірних правовідносин не слід застосовувати законодавство яке втратило чинність на даний час, суперечать ст. 21, 22, 58, 64 Конституції України, вищевказаним правовим позиціям Верховного Суду та Конституційного Суду.

Згідно ст. 77 ч. 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 ч. 1, 2 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Беручи до уваги вищенаведене, проаналізувавши обставини встановлені в судовому засіданні та наявні докази в сукупності , суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Тому на підставі вищевикладеного, слід визнати протиправними дії відповідача 2 щодо видачі довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 05.12.2019 за № 300 та 24.01.2020 за № 54, в яких суддівська винагорода обрахована не на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної відповідно Законами України «Про державний бюджет України за 2019 рік» та «Про державний бюджет України за 2020 рік»; визнати протиправними дії і рішення відповідача 1 щодо відмови у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020 на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області віл 16.03.2020 №208; визнати протиправними дії відповідача 1 щодо зменшення раніше нарахованого згідно рішення №57 від 12.02.2020 розміру довічного грошового утримання при проведенні перерахунку рішенням № 57 від 18.02.2020 і неврахування та невиплати до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 20% надбавки, як особі, яка проживає у населеному пункті, що має статус гірського; визнати протиправними дії відповідача 1 щодо призначення, перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з 80%, а не 90% суддівської винагороди, без урахування половини строку навчання за денною формою в Львівському державному університеті ім. І Франка що становить 2 роки 5 місяців, строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою підготовки офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів, роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів, повного стажу роботи помічником та старшим помічником прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні; начальником юридичного бюро агропромислового ремонтно - виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів.

У зв`язку з чим, з метою поновлення порушених прав позивача слід зобов`язати відповідача 1: здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставні в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, розмір якої зазначеної у вищевказаній довідні №208 від 16.03.2020 виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області, без обмеження граничного розміру, з урахуванням раніше виплачених сум. ; зарахувати позивачу в стаж роботи, який дає право на відставку, обчислення та отримання довічного грошового утримання половину строку навчання за денною формою в Львівському державному університеті ім. І Франка, що становить 2 роки 5 місяців, період строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою підготовки офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів, період роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів, повний стаж роботи на посадах помічника та старшого помічника прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні, період роботи на посаді начальника юридичного бюро агропромислового ремонтно - виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів; провести перерахунок і виплату позивачу, починаючи з 12.11.2019 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 % від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді з урахуванням доплати за вислугу років, без обмеження граничного розміру, з урахуванням вже сплачених сум та з проведенням відповідних перерахунків в подальшому у разі збільшення суддівської винагороди.

Виходячи з положень ст. 139 КАС України на користь позивача підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11, ) щодо видачі ОСОБА_1 довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 05.12.2019 за №300 та від 24.01.2020 за №54, в яких суддівська винагорода обрахована виходячи з посадового окладу судді в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а не на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу, обрахованого на підставі 15 розмірів мінімальної заробітної плати, визначеної відповідно Законами України «Про державний бюджет України за 2019 рік» та «Про державний бюджет України за 2020 рік».

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців,15, ) щодо:

- визнати протиправними дії і рішення відповідача 1 щодо відмови у перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020 на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області віл 16.03.2020 №208;

- зменшення раніше нарахованого ОСОБА_1 рішенням № 57 від 12.02.2020р. розміру довічного грошового утримання при проведенні перерахунку рішенням № 57 від 18.02.2020 і неврахування та невиплати до розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 20% надбавки, як особі, яка проживає у населеному пункті, що має статус гірського;

- призначення, перерахунку та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з 80%, а не 90% суддівської винагороди, без урахування половини строку навчання за денною формою в Львівському державному університеті ім. І Франка що становить 2 роки 5 місяців, періоду строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою підготовки офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів, стажу роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів, повного стажу роботи на посадах помічника та старшого помічника прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні; стажу роботи на посаді начальника юридичного бюро агропромислового ремонтно-виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області:

- зобов`язати відповідача 1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставні в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, розмір якої зазначеної у вищевказаній довідні №208 від 16.03.2020 виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області, без обмеження граничного розміру, з урахуванням раніше виплачених сум.

- здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з нарахуванням 20% надбавки, як особі, що проживає у населеному пункті, що має статус гірського, починаючи з 16.12.2019;

- зарахувати ОСОБА_1 в стаж, який дає право на відставку, обчислення та отримання довічного грошового утримання судді у відставці: половину строку навчання за денною формою в Львівському державному університеті ім. І Франка, що становить 2 роки 5 місяців; період строкової військової служби у виді навчання на військовій кафедрі за програмою офіцерів запасу - 1 рік 10 місяців 26 днів; період роботи на посаді помічника голови Коломийського міськрайонного суду - 2 роки 4 місяці 26 днів; повний стаж роботи на посаді помічника та старшого помічника прокурора - разом 3 роки 11 місяців 22 дні; період роботи на посаді начальника юридичного бюро агропромислового ремонтно - виробничого підприємства «Техніка» - 6 місяців 9 днів.

В силу норм ст. 371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 1681 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене удень його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шумей М.В.