Справа № 640/21555/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Василенка Я.М.

Шурка О.І.

За участю секретаря Горяінової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення заробітної плати за час затримки проведення розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив:

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток позивача за час затримки у проведенні розрахунку з 11.01.2017 року по 27.11.2018 рік в розмірі 452 984,38 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у вигляді премії ОСОБА_1 за час затримки у проведенні розрахунку з 11.01.2017 року по 27.11.2018 рік в розмірі 8 751 грн. 54 коп. без вирахування податків.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна фіскальна служба України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що правила статті 117 КЗпП щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не розповсюджуються на суми премії, які виплачено позивачу на виконання судового рішення.

11 вересня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 - Зудінова Олега Олексійовича надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Державної фіскальної служби України від 10 січня 2017 року №10-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі зміною організації структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у справі №826/1659/17 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №10-о від 10 січня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язано Державну фіскальну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління нерухомого майна Департаменту інфраструктури Державної фіскальної служби України з 11 січня 2017 року.

Стягнуто з Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 січня 2017 року по 05 лютого 2018 року у розмірі 130 024,90 грн. (сто тридцять тисяч двадцять чотири грн.) 90 коп. за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року - змінено, виклавши четвертий абзац її резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 січня 2017 року по 05 лютого 2018 року у розмірі 131 507 (сто тридцять одну тисячу п`ятсот сім) гривень 60 копійок без вирахування з цієї суми обов`язкових платежів.».

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року - залишено без змін.

Також, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2018 року у справі №826/4743/17 зобов`язано Державну фіскальну службу України вирішити питання про преміювання ОСОБА_1 за період з вересня 2016 року по січень 2017 року на рівні середнього розміру премії за посадою начальника управління у складі департаменту Державної фіскальної служби України у відповідному місяці.

Не погоджуючись із затримкою виплати при звільненні всіх належних сум, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Положеннями ч. 2 ст. 50 Закону №889-VIII передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

Згідно частини 3 статті 50 Закону №889-VIII, за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать:

1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності;

2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу;

3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2017 року по 27.11.2018 року (дата виплати коштів), оскільки, факт невиплати позивачу преміювання за період з вересня 2016 року по січень 2017 року на рівні середнього розміру премії за посадою начальника управління у складі департаменту Державної фіскальної служби України у відповідному місяці встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2018 року у справі №826/4743/1.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, нормами частини 6 статті 50 Закону №889-VIII визначено, що премії виплачуються в межах фонду преміювання залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Типове положення про преміювання затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності).

Згідно ч. 7 ст. 50 Закону №889-VIII, фонд преміювання державного органу встановлюється у розмірі 20 відсотків загального фонду посадових окладів за рік та економії фонду оплати праці.

Наказом Державної фіскальної служби України від 09 грудня 2015 року № 973 затверджено Положення про преміювання працівників апарату Державної фіскальної служби України (далі - Положення № 973).

Відповідно до п. 1.3 Положення № 973 преміювання проводиться з метою матеріального стимулювання високопродуктивної та ініціативної праці, підвищення її ефективності, заінтересованості у досягненні її кінцевого результату та посилення персональної відповідальності за доручену роботу та поставленні завдання.

За приписами пп. 1.6.1-1.6.2 п.1.6 Положення № 973, в апараті ДФС можуть встановлюватись такі види премій: місячна премія відповідно до особистого внеску в загальний результат роботи ДФС за попередній місяць, разова премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності - для державних службовців.

Пунктом 1.8 Положення № 973 визначено, що розмір премії встановлюється шляхом видання відповідного наказу ДФС, в якому вказується сума, яка спрямовується на виплату премії кожному працівнику.

Норми п. 1.9 Положення № 973 передбачають, що загальний розмір премій, передбачений п. 1.6.1 Положення, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Згідно з п. 1.10 Положення № 973, фонд преміювання державного органу встановлюється в розмірі 20 відсотків загального фонду посадових окладів за рік та економії фонду оплати праці.

В силу п. 3.8, п. 3.9 Положення № 973, сума фонду преміювання за результатами роботи за місяць по кожному структурному підрозділу визначається шляхом множення фонду посадових окладів працівників структурного підрозділу за штатним розписом з урахуванням змін на визначений відповідно до п. 3.7 Положення загальний відсоток. Визначена сума фонду преміювання по кожному структурному підрозділу доводиться Департаментом фінансування, бухгалтерського обліку та звітності до керівників самостійних структурних підрозділів за формою згідно з додатком 1. До форми включаються прізвища штатних та позаштатних працівників підрозділу.

У відповідності до п. 3.11 Положення № 973, обґрунтовані пропозиції керівників самостійних структурних підрозділів ДФС щодо визначення розміру премії кожному працівникові з урахуванням (але не обов`язково суворо пропорційно) відпрацьованого часу надаються Департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності за формою згідно з додатком №1.

Обґрунтування по кожному працівнику наводиться в колонці Примітка (обґрунтування) подання (пункт 3.12 Положення № 973).

За приписами п. 4.9 Положення № 973, місячна премія не нараховується: за періоди відпусток (основної, додаткової та інших, передбачених законодавством), тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно із законодавством виплати провадяться з розрахунку середньої заробітної плати.

Пунктом 8.1 Положення № 973 визначено, що у разі відсторонення працівника від виконання службових обов`язків та від посади премія не виплачується протягом всього періоду відсторонення на підставі наказу про відсторонення.

Згідно п.8.3 Положення № 973, премія працівникам ДФС не нараховується в інших випадках за рішенням Голови, першого заступника, заступника Голови.

Відповідно до п. 9.1 Положення № 973, за місяць, у якому на державного службовця накладено дисциплінарне стягнення, щомісячна премія також не виплачується.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 826/5578/17 зазначив наступне: «…премія є складовою заробітної плати, зокрема державного службовця, але не є обов`язковою її частиною. Встановлення премії має на меті заохотити, стимулювати до продуктивної праці, винагородити працівників залежно від індивідуальних чи колективних результатів їхньої роботи. Тобто в такій площині премія є додатковим видом заробітної плати (винагородою) заохочувального характеру, тож не може розглядатися як неодмінна, беззастережна виплата, яку працівник може вимагати від керівництва органу/установи, в якій працює, щоб йому призначили і виплатили».

Матеріали справи свідчать, що виплата 27 листопада 2018 року ОСОБА_1 премії відбулася на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2018 року, яким зобов`язано Державну фіскальну службу України вирішити питання про преміювання ОСОБА_1 за період з вересня 2016 року по січень 2017 року на рівні середнього розміру премії за посадою начальника управління у складі департаменту Державної фіскальної служби України у відповідному місяці (а.с.59-65).

Частиною 1 статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та від 27 червня 2018 року у справі №810/1543/17.

Також, зазначена правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню, згідно частини 2 статті 6 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Враховуючи вищезазначене, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум (звернення ОСОБА_1 до суду щодо стягнення невиплаченої йому премії), колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні частини 1 статті 117 КЗпП України, є безпідставним.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що правила статті 117 КЗпП щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не розповсюджуються на суми премії, які виплачено позивачу на виконання судового рішення

Таким чином, судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідносин положення статті 117 КЗпП України та стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у вигляді премії за час затримки у проведенні розрахунку з 11.01.2017 року по 27.11.2018 року в розмірі 8 751 грн. 54 коп. без вирахування податків.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому, рішення суду підлягає скасуванню в частині з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права частково призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині з прийняттям нового рішення в цій частині.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Василенко Я.М.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2020 року.