Справа № 826/9083/18
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9083/18 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Державне агентство України з питань кіно про скасування Постанови,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив, з урахуванням уточнень, визнати протиправною та нечинною постанову №1315 від 17.08.1998 «Про затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач, як автор, має право на використання твору та виключне право дозволяти використання твору, однак таке право порушується оскаржуваною постановою, яка створює перешкоди в його реалізації, що свідчить про вручання держави в права позивача.

Третя особа подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувана постанова була розроблена на виконання положень Закону України «Про кінематографію», а видача прокатного посвідчення має на меті дотримання авторських прав, а демонстрування та розповсюдження фільмів без такого посвідчення є адміністративним правопорушенням.

Відповідач також подав відзив, в якому зазначив, що оскаржувана постанова прийнята у відповідності до Конституції та законів України, в межах наданих Кабінету Міністрів України повноважень, і відповідає ст.10 «Свобода вираження поглядів» Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Кабінетом Міністрів України 17.08.1998 було прийнято Постанову № 1315 «Про затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів».

Вважаючи вказану постанову такою, що порушує права позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що чинне законодавство передбачає можливість певного втручання держави в процес, зокрема, поширення кінофільмів.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про кінематографію», який визначає правові основи діяльності в галузі кінематографії та регулює суспільні відносини, пов`язані з виробництвом, розповсюдженням, зберіганням і демонструванням фільмів.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про кінематографію» право на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів на всіх видах носіїв зображення надається суб`єктам кінематографії центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії. Документом, який засвідчує це право та визначає умови розповсюдження і демонстрування, є державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів. Фільми, на які видані державні посвідчення на право розповсюдження і демонстрування, вносяться до державного реєстру фільмів. Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів затверджується Кабінетом Міністрів України.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (ст.117 Конституції України).

Основоположними принципами діяльності Кабінету Міністрів України є дотримання верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 49 вказаного закону, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 17.08.1998 було прийнято Постанову №1315, якою затверджено Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів, відповідно до п.1 якого Державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів (далі - прокатне посвідчення) запроваджено з метою регулювання розповсюдження і демонстрування на території України всіх видів вітчизняних та іноземних фільмів.

З преамбули постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.1998 №1315 вбачається, що її прийнято на виконання Закону України «Про кінематографію».

Таким чином, на виконання прямої норми Закону, в межах визначених Конституцією та законами України повноважень, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №1315 від 17.08.1998, якою затверджено Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів.

При цьому апелянта не обґрунтовує свої вимоги порушенням порядку прийняття спірного нормативно-правового акту, а зазначає виключно про його невідповідність положенням Конституції України та міжнародним нормативно-правовим актам, оскільки обмежує його права, як автора, на вільне розповсюдження аудіовізуального твору.

Колегія суддів звертає увагу, що будь-які права та свободи не є абсолютними та можуть бути врегульовані державою шляхом прийняття нормативно правових актів, якими визначається порядок їх використання особою, з метою забезпечення прав інших осіб та дотримання загальноприйнятих суспільних норм, зокрема норм моралі.

Так, відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Таким чином, Основний Закон передбачає право держави на обмеження інформації,до якої належать і аудіовізуальні твори, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, шляхом прийняття відповідного законодавчого акту.

Законодавчим актом, який передбачає регулювання права на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів шляхом отримання державного посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів є Закон України «Про кінематографію» та саме його положеннями визначено обов`язок отримання такого посвідчення з метою розповсюдження та демонстрації аудіовізуальних творів, в тому числі автором яких є позивач.

При цьому, затверджене оскаржуваною постановою Положення не встановлює будь-яких обмежень прав позивача, а лише визначає порядок отримання документу, який засвідчує право та визначає умови розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів.

Колегія суддів вважає доцільним посилання суду першої інстанції на положення ст.10 «Свобода вираження поглядів» Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка встановлює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В рішенні по справі «Швидка проти України» Європейський Суд з Прав Людини зазначив, що як вказано у статті 10 Конвенції, здійснення свободи вираження поглядів, яку захищає ця стаття, може підлягати обмеженням, які, проте, мають бути чітко роз`яснені, а потреба в них переконливо встановлена (див. рішення у справі "Штолль проти Швейцарії" [ВП], заява N 69698/01, п. 101, ECHR 2007-V). Для того, щоб втручання було виправданим за статтею 10 Конвенції, воно має бути «встановленим законом», переслідувати одну або більше легітимних цілей, зазначених у другому пункті цього положення, та бути "необхідним в демократичному суспільстві" - тобто пропорційним переслідуваній меті (див., наприклад, рішення від 23 вересня 1998 року у справі "Стіл та інші проти Сполученого Королівства", п. 89, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII).

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, враховуючи, що відповідні обмеження, шляхом ліцензування (видачі прокатного посвідчення) встановлені саме Законом України «Про кінематографію», а не постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.1998 №1315, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності та необґрунтованості позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зокрема, в п.30 Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 14 вересня 2020 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма