Справа № 826/11851/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Бородавкіна С.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2020 року Справа № 826/11851/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Мохненка В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 ,

третя особа, яка не заявляє
самостійні вимоги
на предмет спору: Національне агентство з питань запобігання корупції

про визнання протиправними дій, визнання протиправними

та скасування рішень, стягнення коштів,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Національне агентство з питань запобігання корупції, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати неправомірними та незаконними рішення і дії відповідача щодо не оформлення відповідним наказом вимушеної затримки позивача у службовому відрядженні понад строки, вказані у посвідченні про відрядження від 25.04.2018 № 714, з незалежних від нього обставин, а саме у зв`язку із хворобою та не відшкодуванням позивачу понесених у відрядженні витрат ;

- зобов`язати відповідача вчинити необхідні дії щодо оформлення відповідним наказом вимушеної затримки позивача у службовому відрядженні понад строки, указані в посвідченні про відрядження від 25.04.2018 № 714 з незалежних від позивача обставин, а саме у зв`язку з хворобою;

- стягнути з відповідача суму не відшкодованих позивачу витрат на відрядження в розмірі 2077,87 грн.;

- визнати неправомірними і незаконними рішення та дії уповноважених осіб відповідача щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, зокрема: накладення дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення суворої догани, згідно з наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_2 від 11.06.2018 № 730 «Про результати службового розслідування за фактом порушення порядку звільнення від виконання службових обов`язків»;

- скасувати наказ відповідача від 11.06.2018 № 730 в частині щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді оголошення суворої догани;

- зобов`язати відповідача внести відповідні зміни у наказ командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за червень 2018 року», здійснити перерахунок розміру належного позивачу грошового забезпечення за червень 2018 року та виплатити позивачу недоотриману суму грошового забезпечення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відрядження позивача не було пов`язано з виконанням ним обов`язків військової служби, а також що позивач не повідомив керівництву у порядку, визначеному законодавством, про здійснення лікування та причини, з яких він не прибув на службу своєчасно, зокрема 18.05.2018.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, наполягаючи на наявності в нього права на відшкодування витрат на відрядження, строк якого, на переконання апелянта, становив 30 діб у зв`язку з його хворобою, що весь цей час його слід вважати таким, що виконував обов`язки військової служби, а також, що 27.04.2018 він повідомив керівника про затримку у відряджені з наведенням відповідних причин (направив письмову доповідь) і 05.06.2018 звернувся з відповідним рапортом, що у період з 29.05.2018 по 01.06.2018 він перебував у відрядженні, а 02.06.2018 та 03.06.2018 були вихідними днями.

Крім того, апелянт стверджує про відсутність в його діях складу дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до відповідальності у вигляді догани, що за фактом його затримки у відрядженні одночасно було проведено два службових розслідування, які мали різні результати, що вибірково враховані відповідачем при накладенні дисциплінарного стягнення та залишилися поза увагою суду першої інстанції.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалено судом за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Третьою особою НАЗК подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що позивач є викривачем у розумінні Закону України «Про запобігання корупції», що визначає для нього певні гарантії, зокрема щодо заборони звільнення та притягнення чи дисциплінарної відповідальності з оку керівника чи роботодавця.

Крім того, у своєму відзиві НАЗК також зазначило, що повідомлень від позивача стосовно можливих порушень посадовими особами ВЧ НОМЕР_1 вимог ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» шляхом не оформлення відповідним наказом його затримки у відрядженні, не надходило.

Від інших учасників справи у строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 01.08.1994 ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України згідно з посвідченням офіцера серії НОМЕР_2 .

З 01.07.2013 набув чинності укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладений терміном на 7 років.

З 17.10.2017 позивач проходить службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).

25.04.2018 ОСОБА_1 видано посвідчення про відрядження від 25.04.2018 № 714 до Апеляційного суду м. Києва терміном 02 діб з 26.04.2018, мета участь в судовому засіданні.

У зв`язку з вимушеною затримкою в службовому відрядженні з незалежних причин в період з 28.04.2018 по 24.05.2018, ОСОБА_1 25.05.2018 прибув із службового відрядження до місця проходження служби у військову частину НОМЕР_1 .

05.06.2018 про обставини затримки у відрядженні позивач доповів командиру рапортом.

Наказом від 01.06.2018 № 691 призначено проведення службове розслідування щодо ОСОБА_1 .

Наказом від 11.06.2018 № 730 «Про результати службового розслідування за фактом порушення порядку звільнення від виконання службових обов`язків» на полковника ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана».

Позивач, вважаючи свої права та інтереси порушеними, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут), Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 р. № 608 (далі Порядок № 608), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція № 170), Інструкцією про відрядження військовослужбовців Збройних Сил, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 (далі Інструкція № 105).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У частині першій статті 2 Закону № 2232-XII закріплено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до п. 2 Інструкції № 105 відрядження це направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Пунктом 3 Інструкції № 105 передбачено, що рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях - командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації). Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження. На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.

Згідно з п.п. 4, 5, 21 Інструкції № 105 строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами). Військовослужбовці для виконання службових завдань можуть направлятися у відрядження до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України та інших органів військового управління строком не більше 5 днів, не враховуючи часу перебування в дорозі, за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня. Зазначений строк може бути продовжено за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня з обов`язковим повідомленням військової частини (установи, організації), яка направляла військовослужбовця у відрядження.

Військовослужбовцям, які направлені у відрядження у зв`язку з їх викликом до органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, як свідків, потерпілих, законних представників потерпілих, експертів, спеціалістів, перекладачів, понятих, у межах строків і розмірів, передбачених цією Інструкцією, відшкодування витрат на відрядження здійснюється: до військової прокуратури у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України; до інших органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури або суду у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України з подальшим відшкодуванням виплачених сум на вимогу військової частини органом, за викликом якого відряджався військовослужбовець.

Пунктом 145 Положення № 1153/2008 передбачено, що військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, зокрема, участі в засіданнях судів або прибуття за викликом органів досудового розслідування; в інших випадках за викликом (розпорядженням) старших командирів.

Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

У п.п. 146, 148 Положення № 1153/2008 визначено, що військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка.

Військовослужбовець за наявності поважних причин, що перешкоджають йому своєчасно вибути з пункту відрядження до місця постійної служби (навчання), повинен повідомити про це командира (начальника) військової частини через начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військового комісара, а в разі їх відсутності - через посадових осіб місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування із зазначенням причин затримки.

Поважними причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), що позбавили його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні бути підтверджені відповідними документами.

Згідно з п.п. 11, 15, 16 Інструкції № 105 причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

У разі тимчасової непрацездатності відрядженого військовослужбовця йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений військовослужбовець перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання службових обов`язків або повернутися до місця проходження служби, але на строк не більше двох місяців.

Тимчасова непрацездатність відрядженого військовослужбовця, а також неможливість за станом здоров`я повернутися до місця проходження служби мають бути засвідчені в установленому порядку.

За рішенням командира (начальника, керівника) може братися до уваги вимушена затримка у відрядженні з не залежних від військовослужбовця причин за наявності підтвердних документів в оригіналі.

Рішення про продовження терміну відрядження, яке приймає командир (начальник, керівник) після прибуття відрядженого військовослужбовця до місця проходження служби на підставі його письмової доповіді, оформляється відповідним наказом.

Відповідно до статті 257 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової військової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом, - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами.

Статтею 12 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України регламентовано, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Статтями 5, 6, 9, 11, 12, 16 Статуту передбачено, що внутрішня служба це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями

Відповідно до ст. 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно із ст.ст. 1, 4, 45, 67 Дисциплінарного статуту військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Командувач військ оперативного командування, командувач (начальник) військ (сил) Збройних Сил України, що не входять до складу видів Збройних Сил України, командир корпусу щодо підлеглих прапорщиків (мічманів) користуються правом накладати дисциплінарні стягнення в повному обсязі цього Статуту.

Відповідно до ст.ст. 83-87, 88, 92 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Якщо командир за тяжкістю вчиненого підлеглим правопорушення визнає надану йому дисциплінарну владу недостатньою для покарання військовослужбовця, він порушує клопотання про накладення стягнення на винну особу владою старшого командира.

Висновки суду апеляційної інстанції.
1. Щодо відрядження позивача, оформлення наказом вимушеної затримки у відрядженні та відшкодування відповідних витрат.
Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що законодавством передбачено можливість направлення військовослужбовця у відрядження, зокрема для участі в судовому засіданні, та визначено певні соціальні гарантії під час його перебування у такому відрядженні, однією з яких є отримання відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у межах, визначених законодавством.

Крім того, вищенаведеними нормативно-правовими приписами також регламентовано підстави для продовження перебування особи у відрядження, однією з яких є хвороба військовослужбовця, та порядок оформлення продовження відрядження шляхом видання відповідного наказу.

Разом з тим, реалізації обов`язку керівництва щодо виконання наведених гарантій (оформлення наказом вимушеної затримки військовослужбовця у відрядженні та відшкодування йому витрат, понесених у відрядженні) кореспондує обов`язок військовослужбовця, який був відправлений у відрядження, повідомити керівництво про обставини, що з ним сталися, зокрема про його захворювання та перебування на лікуванні у відповідному закладі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів установила, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 26.04.2018 № 100 позивача було направлено у відрядження терміном на 02 доби з 26.04.2018 по 27.04.2018 /т. 1 а.с. 65-66/.

27.04.2018 під час перебування позивача у відрядженні в м. Ірпені Київської області його було госпіталізовано на стаціонарне лікування до спеціалізованого лікувального закладу Міноборони в м. Ірпінь.

У цей же день, 27.04.2018, про зазначені обставини позивач письмово доповів керівництву та, зокрема, безпосередньому керівнику, а саме командиру ВЧ НОМЕР_1 та військовому комісару. При цьому, відповідне повідомлення (письмову заяву) позивачем було направлення зворотним поштовим повідомленням № 881 /т.1 а.с.16-19, 102-107/.

Крім того, 27.04.2018 про госпіталізацію позивача також було повідомлено Центральне управління Військової служби правопорядку у м. Києві (через підполковника Кузьменка, оперативного чергового ВЧ НОМЕР_3 ), а також заступника начальника управління персоналом ВЧ НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 .

Зворотного відповідачем не доведено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідні докази витребовувалися у військової частини ухвалами апеляційного суду п`ять разів поспіль, але так і не були надані.

У період з 27.04.2018 по 17.05.2018 включно позивач перебував на стаціонарному лікуванні лікувального закладу Міноборони в м. Ірпінь.

18.05.2018 позивачу надано виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 2340 та рекомендовано амбулаторне лікування зі звільненням від виконання службових обов`язків строком на 6 діб /т. 1 а.с.113, 206/.

Про завершення стаціонарного лікування та необхідність продовження амбулаторного лікування позивач у порядку, визначеному законодавством, керівництво не повідомляв та місця проходження служби не прибув.

До ВЧ НОМЕР_1 позивач прибув 25.05.2018 та звернувся з відповідним рапортом лише 05.06.2018.

Таким чином, оскільки позивач доступними йому засобами зв`язку, відповідно до вищенаведених приписів, повідомив відповідача про захворювання під час відрядження та перебування на стаціонарному лікуванні, колегія суддів приходить до висновку, що в цьому випадку наявні правові підстави вважати відрядження позивача у період з 27.04.2018 по 17.05.2018 включно продовжуваним.

Разом з тим, як вбачається з вищевикладеного, відповідачем не було оформлено відповідним наказом вимушеної затримки позивача у службовому відрядженні та не здійснено відшкодування позивачу витрат, понесених ним у відрядженні.

При цьому, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає, що вищенаведеними нормами чинного законодавства передбачено можливість направлення керівництвом військовослужбовця у відрядження, зокрема, для участі в судовому засіданні, і не розмежовано в якості кого саме військовослужбовець повинен брати участь у суді і чиї права та інтереси (свої або служби) він повинен захищати.

Законодавець не виокремлює службове відрядження та який-небудь інший вид відрядження та не передбачає у відрядження в особистих справах без відшкодування витрат, понесених у відрядженні.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що як було встановлено вище, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 26.04.2018 № 100 позивача було направлено саме у відрядження терміном на 02 доби з 26.04.2018 по 27.04.2018, а не надано відпустку чи звільнення від несення служби й тощо.

Тож, позивач, набув правовий статус військовослужбовця, який перебуває у відрядженні, а отже й права, обумовлені таким статусом, зокрема на продовження відрядження у зв`язку із захворюванням, та на отримання відшкодування витрат, понесених у відрядженні, зокрема у період, на який таке відрядження слід вважати продовженим.

Разом з тим, колегія суддів враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.04.2008 по справі «Корецький та інші проти України», в якому Суд зазначив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ було наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія, що у спірних правовідносинах відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не здійснення оформлення наказом вимушеної затримки ОСОБА_1 у службовому відрядженні в період з 27.04.2018 по 17.05.2018 включно понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження від 25.04.2018 № 714, та щодо не відшкодування йому витрат, понесених у відрядженні.

З огляду на зазначене та враховуючи зміст заявлених позивачем у цій справі позовних вимог, колегія суддів, відповідно до частини другої статті 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог в цій справі та задовольнити їх у відповідній частині саме шляхом визнання протиправною вказаної бездіяльності відповідача та відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 оформити наказом вимушену затримку позивача у службовому відрядженні в період з 27.04.2018 по 17.05.2018 включно понад строки, указані в посвідченні про відрядження від 25.04.2018 № 714, та шляхом виплати йому відшкодування витрат на відрядження за вказаний період.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для визнання протиправними рішення та дій відповідача щодо не оформлення наказом затримки позивача у відрядженні та не відшкодування йому відповідних витрат на відрядження, оскільки, як установлено вище, у межах спірних правовідносин відповідачем допущено саме бездіяльність, якою порушено права та законні інтереси позивача.

Крім того, судова колегія також дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 за період з 18.05.2018, оскільки, як установлено вище, він не доводив до відома керівництва в порядку, визначеному чинним законодавством, щодо закінчення стаціонарного лікування, отримання виписки та продовжування амбулаторного лікування зі звільненням від виконання службових обов`язків.

2. Щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Системний аналіз вищенаведених положень Статуту ЗСУ та Дисциплінарного статуту дозволяє стверджувати, що порушення військовослужбовцем дисципліни є правовою підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності, обрання виду якої належить до компетенції керівництва, з урахуванням обставин учинення проступку, вини особи тощо.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що за фактом надходження рапорту офіцера ВЧ НОМЕР_1 про те, що ОСОБА_1 був виписаний 18.05.2018, але на службу прибув лише 25.05.2018, з метою встановлення причин та умов порушення порядку звільнення позивача від виконання службових обов`язків наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 691 призначено службове розслідування /т. 1 а.с.82-83/, за результатами якого складено акт від 08.06.2018 /т. 1 а.с. 88-92/, яким установлено факт порушення позивачем ст.ст. 11, 12 Статуту ЗСУ.

Разом з тим, на підставі зазначеного акта наказом від 11.06.2018 № 730 позивача притягнуто до відповідальності у вигляді суворої догани за порушення порядку звільнення від виконання службових обов`язків /т. 1 а.с. 84-86/.

При цьому, колегія суддів відзначає, що склад дисциплінарного проступку, за який на позивача накладено вказане стягнення, підтверджується матеріалами справи та відповідає установленим відповідачем обставинам його вчинення, обраний відповідачем вид дисциплінарного стягнення відповідає тяжкості проступку, вчиненого позивачем, ступеню його вини, відповідним обтяжуючим та пом`якшуючим обставинам.

Водночас, перевіряючи доводи апеляційної скарги, судова колегія зазначає, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності саме за те, що він не довів до відома керівництва в нормативно визначеному порядку про його виписку зі стаціонарного лікування та про продовження амбулаторного лікування з 18.05.2018.

Доводи апелянта про те, що 05.06.2018 він звернувся з відповідним рапортом, в якому повідомив причини відсутності на службі у вищевказаний період, а також про те, що в період з 29.05.2018 по 01.06.2018 він перебував у відрядженні, а 02.06.2018 та 03.06.2018 були вихідними днями, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки така поведінка позивача як військовослужбовця суперечить як нормам Статуту ЗСУ, так і Положенню № 1153/2008.

Твердження апелянта про відсутність в його діях складу дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до відповідальності у вигляді догани, спростовуються матеріалами цієї справи, про що зазначено вище.

Доводи апелянта про те, що за фактом його затримки у відрядженні одночасно було проведено два службових розслідування, які мали різні результати, що вибірково враховані відповідачем при накладенні дисциплінарного стягнення, судова колегія відхиляє, оскільки, як було встановлено апеляційним судом, наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності виданий на підставі повно та всебічно встановлених обставин та документально підтверджених висновків службового розслідування.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), викладені, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), відповідно до яких принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (пункт 29).

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо оскарження притягнення його до дисциплінарної відповідальності та внесення змін до наказу командира ВЧ про преміювання, що є похідною позовною вимогою.

Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини цієї справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2020 року скасуванню, адміністративний позов задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.
З огляду на результат розгляду цієї справи, та враховуючи, що позивач в цій справі звільнений від сплати судового збору, судові витрати, відповідно до ст. 139 КАС України, перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2020 року скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення оформлення наказом вимушеної затримки ОСОБА_1 у службовому відрядженні в період з 27.04.2018 по 17.05.2018 включно понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження від 25.04.2018 № 714, та не відшкодування ОСОБА_1 витрат, понесених ним у відрядженні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 оформити наказом вимушену затримку ОСОБА_1 у службовому відрядженні в період з 27.04.2018 по 17.05.2018 включно понад строки, указані в посвідченні про відрядження від 25.04.2018 № 714.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу відшкодування витрат на відрядження за період з 27.04.2018 по 17.05.2018 включно.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 вересня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: