Справа № 826/6813/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року м. Київ № 826/6813/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства внутрішніх справ України,
третя особа:Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в м. Києві з вимогами про:

- визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України щодо не призначення ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, у відповідності до Закону України «Про міліцію» №565-XII від 20.12.1990 у редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» №208-VIII від 13.02.2015;

- зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, у відповідності до Закону України «Про міліцію» №565-XII від 20.12.1990 у редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» №208-VIII від 13.02.2015, у розмірі 324 800,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що відповідач протиправно ухиляється від призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, у відповідності до Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» від 13.02.2015 №208-VІІІ.

10.05.2018 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження в адміністративній справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження (без виклику сторін) на підставі п.10 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України.

05.06.2018 позивачем подано заяву, якою долучено документи на виконання вимог ухвали суду від 10.05.2018.

25.06.2018 Головним управлінням МВС України в місті Києві в особі ліквідаційної комісії надано письмові пояснення, в яких наголошується на правомірності своїх дій, а також що після внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» звільнені зі служби особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі пенсіонери зі спеціальним званням «міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а пенсіонери зі спеціальним званням «внутрішньої служби» такого права з 12.05.2015 не мають.

04.07.2018 Міністерством внутрішніх справ України надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що до позивача не застосовуються положення Закону України «Про міліцію» оскільки він не був працівником міліції і має звання «внутрішньої служби».

04.07.2018 Міністерством внутрішніх справ України подано клопотання про вихід із спрощеного провадження у зв`язку з тим, що дана адміністративна справа є складною, її розгляд потребує детальне з`ясування обставин, а рішення прийняте по даній справі може носити резонансний характер, у зв`язку з чим просив проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

18.07.2018 позивач подав відповідь на відзив Міністерства внутрішніх справ України, в якому наголосив на тому, що особи, які прийняті на службу до державної пожежної охорони, які перебувають на військовому обліку, знімаються з нього на час служби і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Також зазначив, що державна пожежна охорона формується на базі існуючих воєнізованої та професійної пожежної охорони органів внутрішніх справ України, входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і здійснює державний пожежний нагляд, а також особи рядового і начальницького складу державної пожежної охорони приймають присягу працівників органів внутрішніх справ. Таким чином, відповідач не правомірно відмовив у виплаті.

Оцінюючи доводи відповідача щодо доцільності розгляду справи за правилами загального позовного провадження, суд виходить з такого.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Згідно з ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеп v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

При цьому, положення Кодексу адміністративного судочинства України гарантують права учасників справи безпосередньо знайомитись з матеріалами справи, зокрема і з аргументами іншої сторони та інших учасників та реагувати на ці аргументи відповідно до процесуального законодавства.

Врахувавши зміст клопотання, матеріалів справи, в тому числі і кількість документальних доказів, наданих сторонами, предмет та підстави позову, склад учасників справи, а також зважаючи на те, що ця справа згідно п. 2 ч. 1 ст. 263 віднесена до категорії справ, що підлягають розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи за загальними правилами позовного провадження та приходить до висновку, що в задоволенні клопотання має бути відмовлено.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, судом встановлені такі обставини справи.

ОСОБА_1 20.04.1999 наказом Головного управління МВС України в місті Києві № 144 о/с звільнений з органів внутрішніх справ, в яких проходив службу з 1997 року, в запас Збройних Сил України за п.64 «ж» (за власним бажанням) у званні підполковника внутрішньої служби.

23.04.1999 його було обстежено Військово-лікарською комісією та видано Свідоцтво про хворобу №705, яким встановлено захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ України. В наслідок чого, 01.06.1999 наказом начальника Головного управління МВС України в місті Києві № 196 о/с було змінено формулювання підстави звільнення в наказі Головного управління МВС України в місті Києві № 144 о/с від 20.04.1999, а саме: пункт 64 «ж» (за власним бажанням) замінено на пункт 64 «б» (через хворобу).

Відповідно до довідки Міністерства охорони здоров`я України до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0664903 позивачу з 15.11.2017 встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ України. Групу інвалідності встановлено довічно.

16.11.2017 позивач звернувся до Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в місті Києві з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з захворюванням пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ та встановленням йому другої групи інвалідності.

Листом від 19.12.2017 за №ЛК-27826/01/62-2017 позивача повідомили, що у нього відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з такою відповіддю і вважаючи, що його право порушено, позивач звернувся за захистом цього права до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.

Згідно положень частини шостої статті 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога.

Вказаний Закон втратив чинність на підставі Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015, який набрав чинності 07.11. 2015.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції визначено постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (надалі - Порядок № 850).

Матеріалами справи підтверджено, що захворювання ОСОБА_1 , що стало підставою для встановлення ІІ групи інвалідності, пов`язане з проходженням служби в ОВС.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності IІ групи.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 850 Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Таким чином, відповідач МВС України є розпорядником коштів, який на підставі висновку та доданих документів приймає рішення при призначення грошової допомоги.

Натомість, компетенція ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в місті Києві в питанні призначення одноразової грошової допомоги, згідно діючого законодавства, обмежується складенням висновку та спрямуванням поданого заявником пакету документів до МВС України для прийняття рішення.

В ході розгляду справи судом встановлено, що орган внутрішніх справ, у якому проходив службу позивач, подав документи до МВС України для прийняття рішення щодо наявності підстав для проведення виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності.

За результатами розгляду переданих Ліквідаційною комісією УМВС України у Вінницькій області документів позивача Департамент фінансово-облікової політики МВС України повернув останні без затвердження з мотивів невідповідності поданих матеріалів вимогам законодавства, оскільки на переконання відповідача, з 12 березня 2015 року (день набрання чинності Законом України № 208-VІІІ «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію») права на одноразову грошову допомогу пенсіонери та особи, залучені до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби зі злочинністю, не мають. Тобто, звільнені зі служби особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у тому числі пенсіонери, зі спеціальним званням «міліції» за вказаних обставин мають право на отримання одноразової грошової компенсації, а пенсіонери зі спеціальним званням «внутрішньої служби» такого права з указаної дати позбавлені.

Таким чином, МВС України всупереч вимогам Порядку № 850 жодного рішення за результатами розгляду документів ОСОБА_1 щодо проведення виплати одноразової грошової допомоги позивачу або відмови у її проведенні не приймало.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо не призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, у відповідності до Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» від 13.02.2015 № 208-VІІІ та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату зазначеної виплати у розмірі 324 800,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд керується тим, що звернення позивача про виплату одноразової грошової допомоги відповідач фактично не розглянув, одного з двох можливих рішень не прийняв, тобто допустив протиправну бездіяльність, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути це звернення в порядку, передбаченому чинним законодавством України, а не підміняти орган, на який Законом покладено вирішення цього питання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 у справі № 541/330/18.

Відтак, суд вважає бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності протиправною та визнає за необхідне зобов`язати МВС України розглянути ініційоване позивачем питання відповідно до вимог Порядку № 850.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Аналогічний висновок зафіксований у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 822/1666/16.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зважаючи на природу та підстави даного спору та оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково з огляду на мотиви, викладені у цьому рішенні.

За викладених обставин адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В спірних правовідносинах відповідачем правомірність його дій не доведено.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 3, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не розгляду по суті з прийняттям відповідного рішення звернення ОСОБА_1 щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, у відповідності до Закону України «Про міліцію» №565-XII від 20.12.1990 у редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» № 208-VIII від 13.02.2015

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути звернення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) з приводу призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків, у відповідності до Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» від 13.02.2015 №208-VІІІ та прийняти рішення у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

В задоволені інших позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська