Справа № 300/1052/20
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2020 р. справа № 300/1052/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 24 рішення сесії Івано-Франківської міської від 18.12.2019 за №404-34, зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 24 рішення сесії Івано-Франківської міської від 18.12.2019 за №404-34, яким ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки, площею 0,0131 га по АДРЕСА_1 , для обслуговування нежитлових приміщень, зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач на підставі правочину із Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" набув у власність нежитлові приміщення, загальною площею 63,8 м2, в АДРЕСА_2 , яким на підставі рішення виконавчого комітету міської ради в 2014 році присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014 за №1589-50 позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки за вказаною адресою орієнтовною площею 0,0131 га для обслуговування нежитлових приміщень. Після виготовлення і погодження у встановленому законом порядку проекту землеустрою відповідач необґрунтовано і протиправно рішенням №90-25 від 25.04.2019 відмовлено у затвердженні такого проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 0,0131 га із кадастровим номером :04:003:0158 для обслуговування нежитлових приміщень, які розташовані по АДРЕСА_2 . Вказане рішення відповідача скасоване в судовому порядку та зобов`язано міську раду повторно розглянути заяву позивача про затвердження проекту землеустрою. Після усунення розбіжностей (щодо визначення категорії землі та приналежності споруди до пам`ятки архітектури), які були визначені в судовому рішенні, позивач повторно звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (оренди) площею 0,0131 га для обслуговування нежитлових приміщень, яка розташована за адресою по АДРЕСА_2 . Рішенням міської ради від 18.12.2019 №404-34 у затвердженні проекту землеустрою відмовлено без будь-якого обґрунтування. Відповідачем не надано належного та правового обґрунтування правомірності прийнятого рішення, чим порушено вимоги частини 6 і 13 статті 123 Земельного кодексу України. Як зазначив позивач, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою є його непогодження в порядку, передбаченому статтею 181-1 Кодексу, відсутність обов`язкової державної експертизи у передбачених законом випадках або невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 123 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Таким чином, ефективним засобом правового захисту буде скасування пункту 24 рішення сесії Івано-Франківської міської від 18.12.2019 за №404-34 та зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Проти заявлених позовних вимог заперечив, вказавши, що земельна ділянка площею 0,0476 га по АДРЕСА_2 перебувала в оренді ПАТ "Укрсоцбанк" для обслуговування власних гаражів на підставі договору оренди від 26.03.2012 за №64, зареєстрованого в управлінні Держземагенства від 12.09.2012 №00598 кадастровий номер :04:003:0071. Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 15.02.2018 за №53-18 "Про розгляд клопотань фізичних та юридичних осіб із земельних питань" (пункт 8) припинено, за згодою, дію договору оренди земельної ділянки для обслуговування власних гаражів.

Посилання позивача на усунення розбіжностей у проекті землеустрою щодо відведення проекту землеустрою, які були визначені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду в справі №300/1750/19 не відповідають дійсності. Технічна документація щодо поділу та об`єднання земельних ділянок повинна включати згоду власника земельної ділянки, тобто поділити земельну ділянку може сам власник або за його згодою землекористувач. Однак позивач 05.12.2019 подав на затвердження ту саму землевпорядну документацію - «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки», розроблений проектною організацією ТзОВ «Науково-виробниче підприємство «ГІС» у 2015 році з іншим цільовим призначенням « 03.15 - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови» та іншою категорією «землі житлової та громадської забудови (секція В), на що міська рада як власник землі згоди не давала.

З часу передачі в оренду земельної ділянки ПАТ "Укрсоцбанк" і по даний час, ні категорія земель, ні цільове призначення, ні вид використання земельної ділянки у встановленому законом порядку не змінювався. Отже, до ОСОБА_1 , який набув право власності на нежитлові приміщення, розміщені на земельній ділянці, що перебувала у користуванні ПАТ "Укрсоцбанк" перейшло право користування частиною земельної ділянки без зміни її цільового призначення. Таким чином, міська рада приймаючи спірне рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою діяла відповідно до вимог чинного законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач вказав, що зміна цільового призначення земельних ділянок (тобто переведення земельних ділянок з однієї категорії в іншу) здійснюється за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури. Додатковим доказом того, що жодного поділу земельної ділянки площею 0,0476 га із кадастровим номером :04:003:0071 не відбулося є те, що на сьогоднішній день залишився незмінний кадастровий номер земельної ділянки, яка утворилася, а саме площею 0,0345 га.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 відмовлено в задоволенні клопотання Івано-Франківської міської ради про розгляд у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін даної адміністративної справи. Витребувано у Івано-Франківської міської ради, ряд письмових доказів, що стосуються прийняття міською радою спірного рішення.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" за №211 від 11.03.2020, та подальшими змінами до неї, на усій території України установлено карантин.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30.03.2020 доповнено Кодекс адміністративного судочинства України пунктом 3 розділу VI.

Процесуальні строки в даній справі продовжені в силу дії пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 Прикінцевих положень розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону №731-IX від 18.06.2020, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

У встановлений судом строк відповідач не скористався правом на подання заперечення. Протягом 20-денного строку після набрання чинності Законом №731-IX від 18.06.2020 з відповідною заявою про продовження процесуального строку, встановленого судом для подання заперечення, відповідач не звертався.

Суд, у відповідності до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, письмові пояснення викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2013, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", позивач є власником частини нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0476 га, кадастровий номер :04:003:0071, яка перебуває в користуванні ПАТ "Укрсоцбанк" відповідно до договору оренди землі №64, укладеного 26.03.2012 між ПАТ "Укрсоцбанк" та Івано-Франківською міською радою (а.с.27-28).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.10.2014 №518 "Про присвоєння поштових адрес", нежитловим приміщенням, загальною площею 63,8 км2 за замовленням ОСОБА_1 присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 (а.с.41).

Рішенням Івано-Франківської міської ради (50 сесії) шостого демократичного скликання від 03.12.2014 №1589-50 "Про розгляд клопотань фізичних і юридичних осіб із земельних питань" вирішено надати ОСОБА_1 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 «для обслуговування нежитлових приміщень» орієнтовною площею 0,0131 га. (а.с.43).

У 2015 році на замовлення ОСОБА_1 ТзОВ "Науково-виробниче підприємство "ГІС" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (оренди) площею 0,0131 га "для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови", яка розташована в АДРЕСА_2 , який було погоджено відповідними контролюючими органами (а.с.14-26).

Позивач звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (оренди) площею 0,0131 га "для обслуговування нежитлових приміщень", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , додавши при цьому відповідні документи, однак, рішенням Івано-Франківської міської ради (4 сесія) сьомого демократичного скликання від 11.03.2016 №79-4 було відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду спірної земельної ділянки площею 0,0131 га для обслуговування нежитлових приміщень без зазначення підстав відмови.

В подальшому, позивач неодноразово звертався із аналогічними заявами, однак відповідачем за результатом їх розгляду відмовлено у їх задоволенні, про що свідчать рішення сесій Івано-Франківської міської ради від 21.10.2016 за №297-8, від 20.06.2017 за №188-13, від 15.02.2018 за №53-18, 25.04.2019 за №90-25 (а.с.45-49).

В січні 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (оренди) площею 0,0131 га "для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за результатом розгляду якої рішенням Івано-Франківської міської ради (25 сесія) сьомого демократичного скликання від 25.04.2019 №90-25 відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 0,0131 га "для обслуговування нежитлових приміщень", яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , без зазначення підстав відмови.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2019, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020, визнано протиправним та скасовано пункт 73.6 рішення Івано-Франківської міської ради (25 сесія) сьомого демократичного скликання від 25.04.2019 за №90-25, яким відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 0,0131 га для обслуговування нежитлових приміщень, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 . Зобов`язано Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.01.2019 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.51-65).

Після усунення розбіжностей (щодо визначення категорії землі та приналежності споруди пам`ятки архітектури), які були визначені в рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2019, позивач звернувся повторно із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (оренди) площею 0,0131 га "для обслуговування нежитлових приміщень" (а.с.44), за результатом розгляду якої рішенням Івано-Франківської міської ради (34 сесія) сьомого демократичного скликання від 18.12.2019 року №404-34 відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою (а.с.50).

Перевіряючи правомірність рішення Івано-Франківської міської ради від 18.12.2019 року № 404-34, суд зазначає таке.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч.1 ст.122 Земельного кодексу України).

В статті 124 Земельного кодексу України зазначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу(частини четверта статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до частин шостої, одинадцятої та чотирнадцятої статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються, поряд з іншим, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Так, зокрема, після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин відповідно до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України.

Єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 123 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

В ході розгляду справи встановлено, що за наслідками розгляду заяви позивача, спірним рішенням від 18.12.2019 №404-34 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою.

Хоча суб`єктом земельних правовідносин, за наслідками розгляду заяви позивача і прийнято відповідний акт у формі спірного рішення, однак відмова в затверджені проекту землеустрою не мотивувалася та не обґрунтовувалася.

Спірне рішення містить посилання на норми законодавства, якими керувався відповідач, відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки, однак, без визначених конкретно положень відповідної норми права, що не дає змоги встановити дійсну фактичну і правову підставу, яка(які) слугувала(и) для відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 0,0131 га "для обслуговування нежитлових приміщень".

Відповідачем уже приймалися аналогічні рішення у спірних правовідносинах, а рішення №90-25 від 25.04.2019 було предметом судового оскарження. Проте, така відмова у затвердженні проекту землеустрою була визнана необґрунтованою, а відповідний пункт рішення відповідача було визнано протиправним та скасовано(а.с.51-65). При цьому, серед підстав скасування рішення №90-25 суд вказав на відсутність чіткої підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Посилання Івано-Франківської міської ради на те, що відбувся поділ та зміна цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0071, до складу якої входила земельна ділянка, на якій розміщені ряд об`єктів, частина яких належить позивачу на праві власності, суд не бере до уваги, оскільки вказані обставини не вказані, як підстава для прийняття оскаржуваного в даній справі рішення. По суті, позивач виготовляв проект землеустрою на земельну ділянку площею 0,0131 га кадастровий номер :04:003:0158, яка уже утворилася в результаті поділу земельної ділянки площею 0,0476 га. Більше того, зміна цільового призначення земельних ділянок (тобто переведення земельних ділянок з однієї категорії в іншу) здійснюється саме за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури.

До того ж, загальна площа земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0071 по АДРЕСА_2 в м.Івано-Франківськ , яка була передана ПАТ "Укрсоцбанк" в користування згідно договору оренди №64 від 26.03.2012, становила 0,0476 га. Внаслідок поділу вказаної земельної ділянки, ділянці площею 0,0131 га, на якій розміщені об`єкти нежитлових приміщень позивача, присвоєно кадастровий номер :04:003:0158, при цьому залишився незмінним кадастровий номер земельної ділянки, яка утворилася в результаті поділу :04:003:0071, зокрема, земельна ділянка площею 0,0345 га.

Так, речове право за ПАТ "Укрсоцбанк" зареєстроване тільки на земельну ділянку площею 0,0345 га, яка утворилася у результаті поділу земельної ділянки площею 0,0476 га, яка попередньо була надана ПАТ "Укрсоцбанк" в оренду, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17 вересня 2019 року.

При цьому, відсутні відомості щодо реєстрації речового права за ПАТ "Укрсоцбанк" на земельну ділянку площею 0,0131 га кадастровий номер :04:003:0158, що, на думку відповідача, перешкоджало затвердженню проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду.

Крім цього, доводи відповідача про невідповідність поданого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вимогам законів та прийнятих до них нормативно-правових актів, оскільки проектною організацією виготовлено проект, яким фактично змінено цільове призначення спірної земельної ділянки (як було визначено у попереднього землекористувача ПАТ "Укрсоцбанк") не заслуговують на увагу, оскільки, як підтверджується пунктом 15 договору оренди землі від 26 березня 2012 року №64, укладеним між Івано-Франківською міською радою та ПАТ "Укрсоцбанк", цільове призначення земельної ділянки, що передається в оренду землі житлової та громадської забудови, що узгоджується з цільовим призначення земельної ділянки, щодо якої виготовлено та подано позивачем на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Формування земельної ділянки шляхом присвоєння їй кадастрового номеру на стадії розроблення проекту землеустрою не породжує речового (власності чи користування) права на земельну ділянку. У спорі не порушується питання приватно-правого спору щодо права власності третьої особи на спірну ділянку. Спір стосується виключно підстав відмови в затвердженні проекту землеустрою.

В підсумку, позивач має право безоплатно набути права користування земельною ділянкою для обслуговування нежитлових приміщень, до того ж він дотримався визначеної законодавством процедури виготовлення та погодження проекту землеустрою.

При цьому позивач отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, замовив проектну документацію, яка була розроблена та погоджена в установленому порядку.

Відповідач зі свого боку не надав суду доказів наявності обмежень, установлених генеральним планом міста, або заборон, які б не узгоджувалися із цільовим призначенням, визначеним у проекті землеустрою, щодо відведення відповідної ділянки для надання її у користування (оренду) позивачу, а також наявності прав інших громадян чи юридичних осіб на відповідну земельну ділянку.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми Земельного кодексу України не містять. При цьому, як уже зазначалося, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

У зв`язку із зазначеним суд вважає, що відповідач порушив наведені норми чинного законодавства щодо розгляду та вирішення заяви позивача шляхом прийняття відповідного рішення про затвердження проекту землеустрою.

Предметом позову є, як підстави незатвердження проекту землеустрою, так і зобов`язання суб`єкта владних повноважень затвердити проект шляхом прийняття відповідного рішення.

Верховний Суд вже розглядав подібні справи та робив висновки щодо дискреційних повноважень. Судова практика у цій категорії справ є усталеною.

Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 123 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Що стосується способу захисту прав позивача, то суд виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Ця мета зазначена в статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінніст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, суд відзначає наступне.

Відповідач протиправно відмовив у затвердженні проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, прийнявши спірне рішення. Визнання такої бездіяльності протиправною, як і зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача повторно, не захистить порушені права ефективно.

Водночас оскільки питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі позивачу в оренду земельної ділянки вирішується відповідачем тривалий час (з 2016 року), а відмова в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки неодноразово скасовувалися в судовому порядку, суд приходить до висновку, що належним засобом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0158.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року (справа № 591/5935/17, провадження № 11-951апп19).

Така ж правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду від 11.08.2020 у справі №610/50/17, від 24.01.2020 у справі №316/979/18, від 06.03.2019 року у справі № 1640/2592/18, від 06.03.2019 року у справі №1640/2594/18, від 05.03.2019 року у справі №818/1817/17, від 31.01.2019 року у справі №815/2488/17, від 28.08.2018 року у справі №806/5280/15.

Як уже зазначено судом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про помилковість доводів відповідача, оскільки останній діяв всупереч нормам зазначених вище нормативних актів.

При вирішенні питання про стягнення з витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 4 та 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, частиною 9 статті 139 Кодексу визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження понесення витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Суд, дослідивши договір про надання правничої допомоги від 21.05.2019 №10/19, акт приймання виконаних робіт від 18.05.2020, квитанцію №МР_АВ130597МVP_13833871 від 20.05.2020, встановив наступне.

Між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Західноукраїнська правнича компанія» в особі адвоката Шургот Оксани Василівни 21.05.2019 укладено договір №10/19, за предметом якого Адвокатським об`єднанням надано правничу допомогу Будункевичу В.Б.

Згідно акту приймання виконаних робіт від 18.05.2020, Адвокатське об`єднання за дорученням клієнта надало правову (правничу) допомогу, яка полягала в консультації, вивчення документів для підготовки позовної заяви, вартість яких 500 грн., підготовка позовної заяви, вартість якою 4500 грн., що підтверджується актом приймання виконаних робіт від 18.05.2020.

Згідно квитанції №МР_АВ130597МVP_13833871 від 20.05.2020, позивач сплатив адвокатському об`єднанню 5000 грн.

За таких обставин, 5000 грн. витрат позивача на правничу допомогу адвоката підтверджені належним чином. При цьому, вказана сума витрат є співмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами та наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт та надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.

Враховуючи вищенаведене та те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, слід стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Факт сплати позивачем судового збору у розмірі 840 грн., підтверджується квитанцією від 20.05.2020 №МР_АВ130597MVP_13833785.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору у сумі 840 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 24 рішення Івано-Франківської міської ради (34 сесія) сьомого демократичного скликання від 18.12.2019 №404-34 про відмову ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки площею 0,0131 га для обслуговування нежитлових приміщень, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду на черговій сесії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.12.2019 та ухвалити рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (оренда) площею 0,0131 га, кадастровий номер :04:003:0158 для обслуговування нежитлових приміщень, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з Івано-Франківської міської ради (, вул.Грушевського,21, м.Івано-Франківськ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок)грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч)грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.