Справа № 320/5928/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5928/19 Суддя (судді) першої інстанції: Басай О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування окремих положень рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 11 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби оформлене протоколом №95 від 19 липня 2019 року в частині відмови у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, як інваліду II групи з 02 лютого 2016 року і І групи з 21 червня 2017 року внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служб;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу згідно пп. б) п. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу за встановлення ІІ-ї групи інвалідності 02 лютого 2016 року виходячи із розміру 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2016 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу згідно пп. б) п. 2 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу за встановлення І-ї групи інвалідності 21 червня 2017 року виходячи із розміру 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року із урахуванням раніше виплаченої суми за 2 групу інвалідності;

- встановити Міністерству оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум строк для надання суду звіту про виконання судового рішення протягом 30 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звільнений із Збройних Сил України 06.04.1994, з 02.02.2016 йому встановлено ІІ групу інвалідності, пов`язану із виконанням обов`язків військової служби, а з 21.06.2017 - І групу, тому відповідачем протиправно відмовлено у призначені і виплаті одноразової грошової допомоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти задоволення позову, зазначив, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк звернення для отримання одноразової грошової допомоги з дня первинного огляду МСЕК. Крім того, на думку відповідача, під встановленням особі інвалідності у розумінні закону вважається дата проходження нею саме первинного огляду МСЕК. Дата ж підвищення групи інвалідності не може вважатись днем встановлення інвалідності. Отже, оскільки ІІ-гу групу інвалідності позивачу встановлено з 02.02.2016, а із заявою про призначення одноразової грошової допомоги позивач звернувся 26.06.2019, тобто з пропуском трирічного строку, позивач не має права на призначення одноразової грошової допомоги як у зв`язку із встановленням ІІ-ї групи інвалідності, так і у зв`язку із встановленням з 21.06.2017 І-ї групи інвалідності.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 11 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби оформлене протоколом від 19 липня 2019 року №95 в частині відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І-ї групи інвалідності з 21 червня 2017 року. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу згідно пп. б) п. 2 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із встановленням з 21 червня 2017 року І-ї групи інвалідності, виходячи із розміру 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що відповідно до частини восьмої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у нього такого права, тобто позивачем в даному випадку визначений законодавством строк було пропущено. При цьому, зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу є передчасним, оскільки відповідачем не приймалось рішення з врахуванням обставин набуття інвалідності І групи 21.06.2017.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач звільнений у запас із Збройних Сил України згідно з наказом Міністерства оборони України від 28.02.1994 №70, виключений зі списків особового складу 06.04.1994 (т. 1, а.с. 8).

У зв`язку із виконанням обов`язків військової служби позивачу з 02.02.2016 встановлено ІІ групу інвалідності, а з 21.06.2017 - І групу інвалідності, що підтверджується наявними в матеріалах справи фотокопіями довідок МСЕК серії АВ №0526259 та серії АВ №0766802 (т. 1, а.с. 11, 12).

У зв`язку з встановленням інвалідності позивач 26.06.2019 звернувся для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення оформлене протоколом від 19.07.2019 №95 (п. 11) про відмову позивачу у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги (т. 1, а.с. 10).

Вказане рішення мотивовано тим, що заявник звернувся із заявою про призначення одноразової грошової допомоги 26.06.2019, а інвалідність йому встановлено 02.02.2016 підчас первинного проходження МСЕК. З цих підстав, комісією зроблено висновок, що позивачем порушено вимоги п. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою визначено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбачено цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права (т. 1, а.с. 10).

Позивач, не погодившись з вказаною відмовою, вважаючи таке рішення протиправним, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення в частині відмови у призначенні і виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І-ї групи інвалідності з 21.06.2017, виходячи із розміру 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року. При цьому, вказав про необґрунтованість доводів позивача про порушення відповідачем його права на отримання одноразової грошової допомоги, виходячи із розміру 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2016, як інваліду II-ї групи внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон України №2011-XII), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України №2011-XII, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 ст. 16 Закону України №2011-XII встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.

Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України №2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону України №2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Частинами 8, 9 ст. 16-3 наведеного Закону передбачено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Відповідно до абз. 2 п. 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як вбачається зі змісту Довідки МСЕК серії АВ №0526259, ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дій позивачу встановлено з 02.02.2016 (т. 1, а.с. 11).

У той же час, позивач звернувся із заявою про призначення одноразової грошової допомоги 26.06.2019, що не заперечувалось самим позивачем, а отже з порушенням встановленого ч. 8 ст. 16-3 Закону України №2011-XII трирічного строку, протягом якого він міг реалізувати своє право на отримання такої грошової допомоги.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача про порушення відповідачем його права на отримання одноразової грошової допомоги, виходячи із розміру 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2016, як інваліду II-ї групи внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби та, як наслідок, відсутності підстав для задоволення позову в частині оскарження п. 11 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, оформленого протоколом від 19.07.2019 №95, в частині відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ-ї групи інвалідності з 02.02.2016.

Враховуючи, що позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням з 02.02.2016 ІІ-ї групи інвалідності є похідною від позовної вимоги про оскарження п. 11 рішення Комісії, оформленого протоколом від 19.07.2019 №95, в частині відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ-ї групи інвалідності з 02.02.2016, у цій частині адміністративний позов задоволенню також не підлягає.

Щодо позовної вимоги про оскарження п. 11 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, оформленого протоколом від 19.07.2019 №95 в частині відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І-ї групи інвалідності з 21.06.2017, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи свої заперечення у цій частині відповідач стверджує про те, що встановленням особі інвалідності у розумінні закону вважається дата проходження нею первинного огляду МСЕК. Дата ж підвищення групи інвалідності з оформленням відповідної довідки МСЕК не може вважатись днем встановлення інвалідності. Оскільки позивачем пропущено встановлений законом строк для реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ-ї групи інвалідності з 02.02.2016, факт встановлення (підвищення) І-ї групи інвалідності з 21.06.2017 не свідчить про право останнього на отримання відповідної одноразової грошової допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 16-3 Закону України №2011-ХІІ, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Проте, дане положення закону застосовується при вирішення питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

Згідно абз. 6 пп. 4 п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 28.05.2008 №499, у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Відповідно до п. 8 Порядку №975, якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Виходячи з системного аналізу положень ст. 16 Закону України №2011-XII, Порядку №499 та Порядку №975, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням 1, 2 чи 3 групи інвалідності є самостійним, оскільки визнає різний розмір для кожної групи інвалідності та не ставиться у залежність від черговості їх призначення.

Проте, при обрахунку її кінцевого розміру, законодавцем встановлено застереження, що в разі отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з призначенням нижчої групи інвалідності, розмір за вищою групою інвалідності визначається з врахування раніше отриманих виплат.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.03.2018 у справі №816/4195/15, від 20.05.2019 у справі №752/19447/15-а.

Також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.03.2020 у справі №760/9285/16-а вказав, що у випадку, коли встановлення інвалідності вищої групи обумовлена погіршенням стану здоров`я, висновки про те, що датою встановлення інвалідності слід вважати виключно лише первинний огляд МСЕК і такою датою не можна вважати дату підвищення групи інвалідності є безпідставними.

Таким чином, оскільки інвалідність І-ї групи позивач отримав з 21.06.2017, встановлення інвалідності вищої групи обумовлена погіршенням стану здоров`я, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання допомоги, гарантованої йому законом у разі встановлення інвалідності І-ї групи.

При цьому, оскільки, як зазначено вище, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням 1, 2 чи 3 групи інвалідності є самостійним, навіть з урахуванням пропуску позивачем строку реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ-ї групи інвалідності, вимога закону щодо виплати такої допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми застосуванню не підлягає, так як допомога у зв`язку із встановленням ІІ-ї групи інвалідності позивачу не призначалась та не виплачувалась.

Враховуючи викладене, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І-ї групи інвалідності виходячи із розміру 400-кратного прожиткового мінімуму.

Крім того, є необґрунтованими посилання відповідача у відзиві на позов на ненадання позивачем документів, які б свідчили про причини та обставини поранення, оскільки з такими підставами відповідач не пов`язував свою відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що термін реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І-ї групи інвалідності триває для позивача по 21 червня 2020 року, у зв`язку з чим висновки комісії Міноборони України з питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу через пропущення ним терміну реалізації такого права, є хибними та протиправними.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністративний позов в частині позовної вимоги про оскарження п. 11 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, оформленого протоколом від 19.07.2019 №95 в частині відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І-ї групи інвалідності з 21.06.2017 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У такому випадку суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення в частині відмови у призначенні і виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням І-ї групи інвалідності з 21.06.2017, виходячи із розміру 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року.

При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судом першої інстанції зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 336/2660/17, 23 жовтня 2019 у справі №324/187/17, від 10 квітня 2020 року у справі №751/9773/16-а, від 28 січня 2020 року у справі №0640/3952/18.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень суд може під час ухвалення рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Оскільки зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, з урахуванням того, що позивачем не обґрунтовано необхідності застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням рішення, відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконання рішення суду у даній справі.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року без змін
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна