Справа № 300/59/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/59/20 пров. № А/857/5788/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Затолочного В.С., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року, ухвалене суддею Шумей М.В. у м. Івано-Франківську за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 300/59/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд стягнути з Державного бюджету шкоду завдану законом, що визнаний неконституційним шляхом списання з відповідного рахунку управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області 99904,09 грн.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що з серпня 2015 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську, де отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, призначене відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, на підставі яких, щомісячно, починаючи з серпня 2016 року по лютий 2018 року, з довічного грошового утримання позивача, утримувались суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Всього утримано 99904,09 грн.

Позивач стверджує, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України призвело до звуження змісту та обсягу гарантованого Основним Законом права на майно, зокрема на пенсійні виплати, на які він міг очікувати. Позивач вважає, що суми податку, які утримані із його довічного грошового утримання, підлягають відшкодуванню державою як упущена вигода. Це право, як зазначив позивач, передбачене статтею 152 Конституції України та статтею 1175 Цивільного кодексу України.

Виходячи з цього, позивач зробив висновок про те, що має право на відшкодування шкоди завданої державою внаслідок визнання акта неконституційним.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області 99904,09 грн.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржило управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги казначейство зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про задоволення позову.

Казначейство у апеляційній скарзі звернуло увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що позивач пред`явив позов до Держави України, однак Управління Казначейства як відповідач у справі, не уособлює собою Державу Україну або Державний бюджет України, а є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Казначейство також звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконність утримання коштів з довічного грошового утримання позивача, оскільки до прийняття Конституційним Судом України рішення № 1-р/2018 від 27.02.2018 року щодо законності положень абз.1 пп. 164.1.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, такі були чинними і підлягали застосуванню, а вказане рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії в часі.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з серпня 2015 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, та отримує довічне грошове утримання судді у відставці.

Орган Пенсійного фонду, керуючись абзацом першим підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, у період з серпня 2015 року по лютий 2018 року включно, з щомісячного довічного грошового утримання позивача утримав податок на доходи фізичних осіб та військовий збір в загальному розмірі 99904,09 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Позивач, вважаючи, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України, призвело до звуження його прав та завдало збитків у вигляді упущеної вигоди, звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, а тому на користь позивача необхідно стягнути кошти, які він недоотримав.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Сторони не заперечують тих обставин, що з довічного грошового утримання позивача, за період з серпня 2015 року по лютий 2018 року утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір в сумі 99904,09 грн., відповідно до абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, який рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано неконституційним.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Таким чином, Конституція України не передбачає зворотну дію в часі рішень Конституційного Суду України, однак визнає право особа на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

Частина 3 вказаної статті Конституції України закріплює відповідне право особи, однак не містить норм щодо його реалізації, проте має бланкетну норму, яка відсилає до закону, яким визначено порядок відшкодування цієї шкоди.

Апеляційний суд зауважує, що відповідний закон, який би визначав порядок відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка завдана фізичній або юридичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, на цей час не прийнятий.

Водночас, Цивільний кодекс України містить схожу за змістом із частиною 3 статті 152 Конституції України правову норму, яка викладена у статті 1175, відповідно до якої, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Правові норми цієї статті також не визначають порядку відшкодування майнової шкоди, яка завдана актом, який визнаний неконституційним, однак стаття 1166 Цивільного кодексу України містить загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Таким чином, Цивільний кодекс України визнає, що особа вправі вимагати відшкодування шкоди у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Проте, апеляційний суд вважає, що вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, з тих підстав, що на момент утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору із довічного грошового утримання судді, державний орган діяв відповідно до правових норм, які були чинними і закріплювали відповідне право державного органу так діяти, а тому його дії чи рішення не можна визнати неправомірними, що є обов`язковою умовою для застосування цієї норми.

Крім того, на момент коли з довічного грошового утримання судді до державного бюджету відраховувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, діяли норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, які саме таким чином визначали цивільне право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, а тому підстав говорити про те, що відповідне цивільне право позивача було порушене, немає.

Позивач вважає, що внаслідок застосування акта, який визнаний неконституційним він недоотримав кошти на які мав законні сподівання, і які б міг отримати за інших звичайних умов.

З цього приводу, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати рішення Європейського Суду з прав людини від 30.09.2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України» заява № 54904/08 як джерело права, яке є частиною національного законодавства.

Відповідно до цього рішення Європейського суду з прав людини стаття 1 Протоколу № 1 захищає «майно», яке може бути або «існуючою річчю», або активами, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він або вона має щонайменш «законне сподівання» успішного здійснення майнових прав. Коли майновий інтерес покладено в основу вимог, особа, якій він належить, може розглядатись як така, що має «законне сподівання», якщо є достатні підстави для цього інтересу в національному законодавстві, наприклад, коли є усталені прецеденти національних судів, що підтверджують його наявність. Можна сказати, що незаконне сподівання виникає, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника потім відхилюються національними судами (дивись Kopecky, згадуване вище, § 50).

Для створення законного сподівання, законна норма, на яку посилаються, має визначити певні правила для позову. Якщо законні вимоги, які мають бути дотримані, та інші параметри позову чітко не визначені, певна правова норма не може бути застосована для обґрунтування законного сподівання (дивись Klaus та Iouri Kiladze v. Georgia, № 7975/06, §§ 58-60, 2 лютого 2010).

Апеляційний суд наголошує, що у позивача, на момент коли з його довічного грошового утримання до державного бюджету відраховувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, не було законних сподівань на отримання довічного грошового утримання без оподаткування, оскільки на цей момент діяли правові норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, які визначали цивільне право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці шляхом його оподаткування податком на доходи фізичних осіб і військовим збором.

Апеляційний суд з урахуванням рішення Європейського Суду з прав людини, вважає, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути, на підставі частини 3 статті 152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що чинним законодавством України не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, а тому апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що правові підстави для стягнення шкоди з Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської областіі, заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним, відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційний суд вважає, що у задоволенні цього адміністративного позову необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст..ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у в справі № 300/2457/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави України в особі управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді В. С. Затолочний
Р. П. Сеник
Повний текст постанови складений 16.09.2020 року