Справа № 380/3220/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 рокуСправа № 380/3220/20 пров. № А/857/9774/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Курильця А.Р.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року (суддя Сподарик Н.І., м.Львів) у справі за її позовом до Буського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегінального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року Ожидівська сільська рада Буського району Львівської області (далі Сільська рада) звернулася до суду з позовом до Буського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегінального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (далі ВДВС, ЗМУЮ відповідно), в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог та збільшення розміру позовних вимог (а.с.38-41, 134-136), просила визнати протиправними та скасувати:

постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 09.04.2020 ВП №61664741 у розмірі 340 грн (далі Постанова-1);

постанову про стягнення виконавчого збору від 10.04.2020 виконавчому провадженні ВП №61664741 у розмірі 18892 грн (далі Постанова-2);

постанову про накладення штрафу від 04.05.2020 ВП №61664741 у розмірі 3400 грн (далі Постанова-3);

постанову про накладення штрафу від 20.05.2020 ВП №61664741 у розмірі 10200 грн (далі Постанова-4).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано Постанову-3, Постанову-4. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовими рішення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині відмовлених позовних вимог, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги наводить норми матеріального права та посилається на їх невірне тлумачення, зокрема вказує, що Постанови-1, 2 є протиправними, оскільки рішення суду справі за №1.380.2019.002729 виконувалось останнім ще задовго до відкриття виконавчого провадження відкритого 27.03.2020 на підставі виконавчого листа від 18.11.2019. Зазначає, що у матеріалах справи є докази які свідчать про намагання виконати рішення суду. Крім того, всупереч вимогам статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) відповідач не вчинив жодних дій до перевірки виконання рішення боржником.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судове засідання не надіслав свого представника про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у порядку встановленому статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС).

Позивач просив проводити розгляд справи у відсутності його представника.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для прийняття Постанови-3 та Постанови-4, оскільки виконання рішення суду не може ставитись у залежність лише від волі та/або бажання боржника щодо такого виконання, а й повинно бути оцінено виконавчою службою на предмет наявності об`єктивних можливостей та відповідного законодавчого регулювання такого виконання.

Відповідно до статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог фактично не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не має права робити висновки щодо цієї частини судового рішення.

В частині щодо відмови у задоволенні позову, то цей суд вказав на правомірність винесення Постанови-1 та Постанови-2.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 3 липня 2019 року (далі Рішення суду), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за №1.380.2019.002729 зобов`язано Сільську раду здійснити повторно позапланові заходи перевірки фактів, викладених у скарзі ОСОБА_1 від 10.02.2019 за обов`язкової участі ОСОБА_1 (

Так як останній не проживає на території Сільської ради, йому декілька разів надсилалися запрошення прибути для виконання Рішення суду 18.09.2019, 24.09.2019, 01.10.2019 (а.с.51, 53, 55)

У відповідь на такі запрошення ОСОБА_1 у відповідних листах від 24.09.2019, 15.10.2019, 22.11.2019 зазначав, щоб позивач не поспішав виконувати Рішення суду, бо воно ще не вступило в законну силу і таке оскаржено в апеляційному порядку, прибути не може (а.с.54, 57-58, 100).

18.11.2019 Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №1.380.2019.002729 (далі Виконавчий лист; а.с.85).

20.01.2020 стягувачу Сільською радою вчетверте було скеровано листа за вих. №31 з повідомленням про прибуття для проведення обстеження 21.02.2020 о 15:00 год. ОСОБА_1 для проведення обстеження не прибув, про що комісією Сільської ради було складено акт. І надалі лист повернувся, так як не був отриманий стягувачем (а.с.104-105).

27.03.2020 ОСОБА_1 подано заяву до ВДВС про прийняття до виконання Виконавчого листа (а.с.84-85).

Начальником ВДВС Боруцькою І.В. 27.03.2020 у результаті розгляду заяви про примусове виконання Виконавчого листа винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61664741 (а.с.87-89).

09.04.2020 начальником ВДВС винесено Постанову-1 якою визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн; винесення Постанови-1 340 грн. Загальна сума мінімальних витрат 340 грн (а.с.91-92).

10.04.2020 начальником ВДВС винесено Постанову-2 стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 18892 грн (а.с.106-107).

13.04.2020 позивачем, на виконання постанови про відкриття виконавчого провадженні ВП №61664741 на адресу відповідача було скеровано клопотання про повернення Виконавчого листа стягувачу згідно пункту 4 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, в зв`язку із тим, що Сільська рада, як боржник у виконавчому провадженні виконала усі можливі дії на виконання рішення суду, а свідоме та умисне перешкоджання стягувачем ( ОСОБА_2 ) у цьому свідчить про його небажання повністю виконати Рішення суду Сільською радою. Остання добровільно, задовго до відкриття виконавчого провадження намагалася виконати Рішення суду та уникнути необхідності відкриття виконавчого провадження. Однак, враховуючи те, що згідно Рішення суду дії Сільської ради повинні бути проведені за присутності стягувача, а останній свідомо перешкоджав і продовжує перешкоджати добровільному виконанню рішення суду, Сільська рада інформувала відповідача, що є підстави до повернення виконавчого листа стягувану, згідно пункту 4 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом №1404-VІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Статтею 1 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт перший частини першої статті 3 Закону №1404-VIII).

Приписами частини першої статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частин п`ятої та шостої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з статтею 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини третьої статті 27 №1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно з частиною четвертою статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів), у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

З аналізу вказаних норм Закону №1404-VІІІ слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону №1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови.

Як уже встановлено вище, 27.03.2020 відповідачем прийнято постанову про відкриття ВП №61664741 з виконання Виконавчого листа, яка отримана Сільською радою 31.03.2020. Проте, позивачем з дня відкриття виконавчого провадження не вчинялись повторно дії на виконання Рішення суду. Лише 13.04.2020 до ВДВС позивачем скеровано клопотання про повернення Виконавчого листа стягувачу згідно пункту 4 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, оскільки з 18.09.2019 добровільно намагається виконати рішення суду. 10.04.2020 прийнято Постанову-2, якою стягнуто з боржника виконавчий збір в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати, що становить 18892,00 грн.

Проте до клопотання про повернення Виконавчого листа не подано доказів виконання Рішення суду, лише спроби виконати (переписка із стягувачем та акти обстеження межі земельних ділянок, якими відкладались обстеження через не прибуття ОСОБА_1 ). Крім того, постанова про відкриття виконавчого провадження від 27.03.2020 ВП №61664741 позивачем не оскаржувалась у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, є обґрунтованими висновки суду першої інстанції про правомірність та наявність усіх відстав у державного виконавця відповідно до статті 27 Закону №1404-VIII для винесення Постанови-2.

Згідно статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Згідно до пункту 6 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України (далі МЮУ) від 02.04.2012 №512/5 (зареєстровано в МЮУ 02.04.2012 за №489/20802; далі - Інструкція) під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції передбачено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про стягнення витрат виконавчого провадження.

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження

Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Зі змісту Постанови-1 видно, що мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов виконавчого провадження тощо. Мінімальні витрати виконавчого провадження складають 340 грн.

У Постанові-1 зазначено, що витрати державного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, у тому числі витрати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Враховуючи, що останні витрати відносяться до мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно постанова про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій, які включають витрати на пересилку поштової кореспонденції та друк документів.

При цьому, Верховний Суд у справі №750/6794/17 за результатами розгляду якої було прийнято постанову від 23 березня 2019 року встановив те, що якщо мотивувальна частина оскаржуваної постанови містить детальний розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру всіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, при цьому Закон №1404-VIII не покладає на державного або приватного виконавця обов`язку документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо правомірності Постанови-1 та відхиляє доводи позивача-апелянта про безпідставність винесення оскаржуваної Постанови-1 лише з підстав не вчинення дій до перевірки виконання рішення боржником та не погодження позивача з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №61664741, яка є чинною та не оскаржувалась боржником.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції обмежив його в термінах подачі апеляційної скарги, зазначивши, що для цього є лише десять днів, то такі не приймаються до уваги судом першої інстанції, оскільки згідно з вимогами статті 287 КАС, якою визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, то апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення (частина шоста статті 287 КАС), окрім того, судом застосовано норми пункту 3 розділу VI «Прикінцевих положень» КАС та роз`яснено право на продовження строку, в тому числі для подання апеляційної скарги.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 17 вересня2020 року.