Справа № 826/17604/14
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Черпіцької Л.Т.

суддів: Глущенко Я.Б., Собківа Я.М.

за участю секретаря: Вовк І.Р.

за участю

представника позивача Нагайцева Т.С.

представника відповідача Орленко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

- скасувати наказ Генерального прокурора України №2508-ц від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України ;

- поновити позивача на посаді першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 01.07.2014 обіймав посаду першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України. Наказом Генерального прокурора України від №2508-ц від 23.10.2014 позивача звільнено із займаної посади. На його думку, звільнення відбулося всупереч принципам та вимогам, закріпленим статтями 8, 22, 58, 61, 62 та 64 Конституції України, з порушенням гарантованого Конституцією України права на працю і доступу до державної служби, вимог міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства України, міжнародних принципів проведення люстрації, без встановлення вини у вчиненні діянь, передбачених частиною другою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Також позивач вказує на те, що його звільнення відбулося з порушенням низки норм міжнародного права та міжнародних принципів проведення люстрації, без урахування практики Європейського суду з прав людини.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України №2508-ц від 23.10.2014 про звільнення позивача з посади першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України.

Поновлено позивача на посаді першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України з 24.10.2014.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, без обов`язкових відрахувань до бюджету, за період з 24.10.2014 по 23.04.2020 у сумі 1 188 231 (один мільйон сто вісімдесят вісім тисяч двісті тридцять одна) грн. 04 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення з 24.10.2014 позивача на посаді першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18 134 (вісімнадцять тисяч сто тридцять чотири) грн 34 коп.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що в межах даної справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73-76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України «Про очищення влади», а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваного наказу.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить змінити рішення суду в частині нарахування суми виплати за вимушений прогул, зазначивши суму 2375496,10 грн.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що розрахунок судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає вимогам Порядку №100, щодо корегування середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства.

Відповідач також, не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У обґрунтування апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції не врахував, що ЗУ «Про очищення влади» не передбачено обов`язку щодо встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч.1 ст.3 Закону, у тому числі їх належності до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Також скаржник вказав, що суд неправильно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки помилково взяв за основу довідку Генеральної прокуратури від 22.10.2014, яка включає суми щорічної відпустки та одноразової грошової допомоги, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Крім того, вказав, що суд порушив норми процесуального права, позаяк розглянув справу в порядку спрощеного провадження, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з 28.04.2010 по 21.11.2010 позивач обіймав посаду першого заступника начальника Головного управління нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно - розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства - начальника управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України.

З 22.11.2010 по 15.03.2011 - першого заступника начальника Головного управління нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно- розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства Генеральної прокуратури України.

З 16.03.2011 по 03.09.2012 - заступника прокурора Полтавської області.

З 04.09.2012 по 24.02.2013 - начальника управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України.

З 25.02.2013 по 18.09.2013 - першого заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України.

З 19.09.2013 по 22.02.2014 - заступника прокурора Львівської області.

З 01.07.2014- 23.10.2014 - першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України.

16.10.2014 набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

21.10.2014 позивачем подано на ім`я Генерального прокурора України заяву про відсутність підстав для застосування стосовно нього заборони, передбаченої частиною третьої статті 1 вищевказаного Закону

23.10.2014 наказом Генерального прокурора України від №2508-ц відповідно до статті 15 Закону України «Про прокуратуру пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та на підставі довідки про результати вивчення особової справи позивача звільнено із займаної посади.

Не погоджуючись із таким наказом, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржників, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про очищення влади» (далі - Закон) передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 1 Закону визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої особи, зазначені у частинах третій, п`ятій-сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.

Пунктами сьомим та восьмим частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» відповідно передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали посаду (посади):

- керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату), зокрема, Генеральної прокуратури України;

- керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Як свідчать матеріали справи, позивач у період з 28.04.2010 по 22.02.2014 (упродовж 3 років 9 місяців) обіймав посади, визначені пунктами 7 та 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», що обґрунтовується матеріалами його особової справи, відповідно до якої він перебував на посадах, які за правилами пункту 7 частини першої статті 3 згаданого Закону віднесено до категорії «керівник, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України».

Пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, який субсидіарно застосовується до правовідносин, що врегульовують проходження публічної служби, підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Оскільки позивач станом на час звільнення проходив публічну службу в Генеральній прокуратурі України, то повноваження щодо прийняття рішення про його звільнення належали Генеральному прокурору України, який і прийняв оскаржуваний наказ від 23.10.2014 №2508-ц.

Що стосується оскаржуваного наказу, то колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з посади у зв`язку з зайняттям ним відповідної посади, до якої застосовується заборона визначена Законом України «Про очищення влади».

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1, стаття 3, частина друга статті 6, частини перша, друга статті 8 Конституції України).

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Конституції України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист.

Отже, частиною першою та другою статті 1 Закону визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

При цьому частиною другою статті 61 Конституції України визначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню.

Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Любох проти Польщі»).

У проміжному Висновку від 16.12.2014 №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії від 13.10.2009 №524/2009).

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18 та № 47749/18), яке стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади», в якому Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Президента ОСОБА_2, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Суд вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_2 став Президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Крім того, Суд зазначив, що Уряд України висунув різні аргументи на підтримку закону, такі як практика розміщення корумпованих чиновників на державній службі за пана ОСОБА_2, рішення Конституційного Суду 2010 року, яке збільшило його повноваження та передбачуване політично мотивоване переслідування протестуючих Євромайдану. Однак ці питання не мали жодної актуальності у рішенні про застосування Закону про люстрацію до заявників. Не було виявлено зв`язку між ними та тими негативними подіями.

Ключовим у позиції Суду у рішенні по справі «Полях та інші проти України» є § 156, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував Президент ОСОБА_2

Отже, не доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Суд у § 324 даного рішення визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Президента ОСОБА_2, суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в межах даної справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73-76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України «Про очищення влади», а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваного наказу.

При цьому, станом на час перебування позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з цієї посади, не існувало законів, які б визначали правопорушенням роботу на цій посаді, а отже в силу положень статті 58 Конституції України, позивач не міг бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, в даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади», що зумовлює висновок суду про недоведеність відповідачем правомірності прийняття цього наказу із зазначених у ньому підстав, що є достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування.

Водночас, надаючи оцінку доводам учасників справи, що мають значення для правильного вирішення цієї адміністративної справи, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruizv. Spain) №303-A, пункт 29). Наведена позиція Європейського суду з прав людини також застосовується і Верховним Судом, зокрема, в постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Водночас, суд зважає і на висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006), в якому в продовження таких висновків зазначено, що необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Крім того, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав оскаржуваний наказ Генерального прокурора України №2508ц від 23.10.2014 про звільнення позивача з посади першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України протиправним та скасуванню його.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 у справі №м 826/5029/16.

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що належним способом поновлення порушеного права позивача є поновлення останнього на посаді першого заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України з дня, наступного після дня його звільнення, тобто з 24.10.2014.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Суд першої інстанції, задовольняючи дану позовну вимогу, дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, складає 1 188 231, 04 грн (863, 54 грн. х 1376 днів).

Проте, колегія суддів не погоджується з розрахованою судом сумою вказаного середнього заробітку, оскільки суд першої інстанції неправильно визначив середньоденний заробіток позивача, крім того, не врахував вимоги Порядку №100 щодо корегування середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів відповідно до актів законодавства, що призвело до зменшення суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також суд першої інстанції допустив помилку під час підрахунку кількості робочих днів періоду вимушеного прогулу.

Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Суд першої інстанції, здійснюючи розрахунок середньоденного заробітку позивача використав довідку Генеральної прокуратури України від 22.10.2014 №18-1955вих-14, згідно з якою у серпні та вересні 2014 року позивачем отримано заробітну плату у розмірі 17 998, 99 грн та 18 270, 00 грн відповідно.

Однак копія розрахункового листа позивача за серпень 2014 року, яка надана відповідачем до апеляційної скарги, свідчить про те, що до суми 17 998, 99 грн включено виплати: за час щорічної відпустки (2 дні) в сумі 1251,63 грн; одноразової грошової премії в сумі 3220,00 грн, які згідно з положеннями Порядку № 100 не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Таким чином, заробітна плата позивача за серпень 2014 року становить 13527,36 грн (17 998, 99 - 3220,00 - 1251,63).

Дана сума заробітку позивача у серпні 2014 року підтверджується, наданими сторонами до апеляційних скарг довідок Офісу Генерального прокурора від 20.05.2020 № 21-747зп (відповідачем) від 10.07.2020 № 21-907зп (позивачем).

Крім того, вказані довідки свідчать про те, що кількість відпрацьованих позивачем днів у серпні та вересні 2014 року становила 40.

Отже, відповідно до Порядку №100 середньоденний заробіток позивача становить 794,93 грн (13527,36 + 18 270, 00 = 31797,36 : 40).

Колегія суддів, дослідивши листи Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 та від 05.08.2016 про кількість робочих днів у 2015, 2017 роках, дійшла висновку, що суд першої інстанції допустив помилку під час підрахунку кількості робочих днів періоду вимушеного прогулу, а саме: помилково встановив кількість робочих днів у 2015 році - 250 замість 251 день та у 2017 році - 248 замість 249 днів.

Таким чином, кількість робочих днів за період вимушеного прогулу позивача з 24.10.2014 по 23.04.2020, становить 1378, з них:

- з 24 жовтня 2014 року - 6 робочих днів;

- листопад 2014 року - 20 робочих днів

- грудень 2014 року - 23 робочих дні;

- 2015 рік - 251 робочий день;

- 2016 рік - 251 робочий день;

-2017 рік - 249 робочих днів;

-2018 рік - 250 робочих днів;

- 2019 рік - 250 робочих днів;

- січень 2020 року- 21 робочий день;

- лютий 2020 року - 20 робочих днів;

- березень 2020 року - 21 робочий день;

- з 01 по 23 квітня 2020 року - 16 робочих днів.

Крім того, відповідно до пункту 10 Порядку №100, зокрема, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 № 21-907зп постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 підвищено оклади працівникам прокуратури. Коефіцієнт підвищення склав 1.28. Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 підвищено посадові оклади працівникам прокуратури. Коефіцієнт підвищення склав 2.26. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 також підвищено посадові оклади працівникам прокуратури, однак пункт 10 Порядку №100 застосуванню не підлягає, оскільки коефіцієнт підвищення застосовується лише у разі призначення на посаду прокурора відділу Офісу Генерального прокурора.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням передбаченого п. 10 Порядку № 100 коригування заробітної плати коефіцієнтом підвищення за період з 24.10.2014 по 23.04.2020 складає:

- з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року - 220195,61 грн (277 днів х 794,93);

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 448721,91 грн (794,93 х 1.28 = 1017,51 х 441 день);

- з 06 вересня 2017 року по 23 квітня 2020 року - 1517716,20 (1017,51 х 2.26 = 2299,57 х 660 днів).

Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить - 2 186 633,72 грн.

Вказана правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування передбаченого п. 10 Порядку викладена в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 804/8042/17.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на безпідставність розгляду даної справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

За визначенням пункту 20 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Відповідно до частин другої, третьої статті 12 КАС спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Отже, для розгляду малозначних справ КАС передбачає спрощене позовне провадження, а для всіх інших - загальне позовне провадження.

Частиною шостою статті 12 КАС визначений перелік категорій справ незначної складності (малозначних справ).

Дійсно, у розумінні пункту 1 частини шостої статті 12 КАС дана справа не є малозначною, позаяк стосується перебування та звільнення позивача з посади прокурора, яка відноситься до посад з відповідальним та особливо відповідальним становищем згідно Закону України «Про запобігання корупції».

У свою чергу, положення частини четвертої статті 12 КАС не відносять спір у даній справі до справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження.

З огляду на це, враховуючи предмет та складність даного спору, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дана справа є справою незначною складності в силу пункту 10 частини шостої статті 12 КАС, яка передбачає, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, безпідставними є доводи апеляційної скарги про неправомірність розгляду даної справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Відносно позовної вимоги про зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті першої Закону України «Про очищення влади», то колегія суддів апеляційного суду враховує, що позивачем не оскаржено в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цієї позовної вимоги, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції не являється предметом апеляційної перевірки.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без обов`язкових відрахувань до бюджету, за період з 24.10.2014 по 23.04.2020, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в цій частині із зазначенням суми стягнення в розмірі 2 186 633,72 грн.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року змінити в частині розміру стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без обов`язкових відрахувань до бюджету, за період з 24.10.2014 по 23.04.2020, зазначивши суму стягнення у розмірі 2 186 633,72 (два мільйони сто вісімдесят шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 72 коп.

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.Т.Черпіцька
Судді: Я.Б.Глущенко
Я.М.Собків