Справа № 400/934/20
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України
17 вересня 2020 р. № 400/934/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до:Центрального територіального управління Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ), вул. Надії Алексєєнко, 46,Дніпро,Дніпропетровська область,49008
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати компенсації за речове майно; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за речове майно та середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за речове майно по день фактичного розрахунку; визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку по день фактичного розрахунку; визнання протиправною бездіяльність в частині невиплати індексації грошового забезпечення за серпень 2015- листопад 2018 року; зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за серпень 2015- листопад 2018 року та середній заробіток за весь час затримки виплати даної індексації грошового забезпечення з серпня 2015 року по день фактичного розрахунку.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що станом на день звільнення зі служби у Центральному територіальному управлінні Національної гвардії України з ним не було проведено повного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, компенсації вартості за неотримане речове майно, а також не проведено індексації грошового забезпечення. Крім того, позивач звернувся до відповідача із заявою, а відповідач повідомив, що не заперечує щодо правомірності виплати компенсації за речове майно, проте кошти для проведення виплат на рахунках відсутні.

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Свою позицію виклав у відзиві. Щодо протиправної бездіяльності в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідач зазначив, що додаткова відпустка не належить до виду щорічних відпусток, є пільговою, тому норма закону щодо виплати грошової компенсації при звільненні на додаткову відпустку не поширюються. Також, військовослужбовець не виключається зі списків особового складу до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, наказ не оскаржував. Що стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то відповідач зазначає, що на момент звільнення з військової служби позивача з ним проведений повний розрахунок. Вимога позивача щодо визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати індексації грошового забезпечення не має під собою обґрунтованих підстав та не може бути задоволеною. Крім того зазначив, що звільнення військовослужбовця є підставою для виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно, при цьому виплата компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень. Компенсація за неотримане речове майно в сумі 7213,16 грн виплачена позивачу, а невиплачена частина у сумі 21047,80 грн буде виплачена найближчим часом.

Ухвалою суду від 17.09.2020 закрито провадження по справі № 400/934/20 за позовом ОСОБА_1 до Центрального територіального управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за речове майно в сумі 20 732,08 гривень.

Суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження 17.09.2020 відповідно до вимог ст. 262 КАС України.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Центральному територіальному управлінні Національної гвардії України.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , що видане 10.04.2017 року.

06.06.2019 наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (закінчення контракту військовослужбовця).

Під час звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, відповідачем не проведено повного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також не проведено індексацію грошового забезпечення.

08.10.2019 позивач звернувся із заявою до Центрального територіального управління Національної гвардії України, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також компенсацію вартості за неотримане речове майно. Станом на день подання позовної заяви відповідачем не проведено розрахунку компенсації вартості за неотримане речове майно.

13.11.2019 відповідач надав відповідь, в якій зазначив, що додаткова відпустка не належить до виду щорічних відпусток, тому на неї не поширюються норми щодо виплати компенсації при звільненні. Щодо компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідач повідомив, що сума компенсації нарахована позивачу, але буде виплачена після надходження коштів на рахунки військової частини.

Відповідно до ст.9-1 Закону України Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.16 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Таким чином, ст.9-1 Закону та п.3 Порядку чітко передбачено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі його звільнення з військової служби.

Верховним Судом у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/76906044), сформульовано правову позицію, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Підстав для відмови позивачу у виплаті йому грошової компенсації, право на яку передбачено ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд не вбачає.

Враховуючи те, що відповідачем частково сплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 20732,08 грн, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за речове майно, з урахуванням виплаченої Центральним територіальним управлінням Національної гвардії України суми.

Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, суд зазначає наступне.

На момент звільнення позивачу компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідно до ст. Закону України Про відпустки установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16 Закону України Про відпустки встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Разом з тим, ч. 8, 10, 17-19 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

При цьому, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію).

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 Про часткову мобілізацію, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, припиняється.

Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Так, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому, суд зазначає, що норми Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту з 2015 року по 2019 рік.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

За приписами ч. 3 ст. 291 КАС України, суд, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Висновки Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18 підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Позов в цій частині задовольнити.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України щодо не виплати індексації грошового забезпечення в період з серпня 2015 року по листопад 2018 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення в період з серпня 2015 року по листопад 2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 4 Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, згідно з п. 4 якого, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Оплата праці (грошове забезпечення) індексується у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Приклад обчислення суми індексації грошових доходів громадян наведений у Додатку № 2 вищевказаного Порядку ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Частиною 4 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком (ст. 233 КЗпП України).

Індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

В такому разі, доводи відповідача про те, що проведення індексації перебуває в залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів не є підставою для не нарахування позивачу індексації за вказаний період.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно особистої картки на грошове забезпечення ОСОБА_1 № 193 у грудні 2015 року позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський Суд з прав людини (справа "Броньовський проти Польщі" ) вказав, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створювати практичні умови для втілення їх в життя.

Також, у справі "Кечко проти України" Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України щодо не виплати індексації грошового забезпечення в період з серпня 2015 року по листопад 2018 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення в період з серпня 2015 року по листопад 2018 року є обгрунтованими та підлягають задоволенню, з урахуванням вже виплаченої суми індексації.

Щодо вимоги позивача про виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за речове майно по день фактичного розрахунку; за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку по день фактичного розрахунку; за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з серпня 2015 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною 1 ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначила, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Виходячи з матеріалів справи, питання щодо права на отримання компенсації вартості за речове майно, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексації грошового забезпечення у позивача є предметом судового розгляду по цій справі, а на час звільнення позивача, з ним проведено розрахунок у такому розмірі, як суб`єкт владних повноважень розумів нормативно-правові акти.

Частина 2 ст.117 КЗпП України передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується також із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 6 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі Меньшакова проти України від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

З наведеного вбачається, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27 червня 2018 року по справі № 810/1543/17 та в постанові від 18 листопада 2019 року по справі №0940/1532/18, а також неодноразово висловлювалась П`ятим апеляційним адміністративним судом, зокрема у справі №400/3224/19.

На час звільнення позивача з військової служби сума компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій, компенсація вартості за неотримане речове майно та індексація за період з серпня 2015 листопад 2018 року, йому ще не належала, а вина відповідача на той час у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ), передбачену ст. 117 КЗпП України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими та в їх задоволенні належить відмовити.

Позивач звільнений від сплати судового збору.

Доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) до Центрального територіального управління Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ) (вул. Надії Алексєєнко, 46,Дніпро,Дніпропетровська область,497) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Центрального територіального управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати компенсації за речове майно; компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік; щодо невиплати індексації грошового забезпечення в період з серпня 2015 року по листопад 2018 року.

3. Зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за речове майно, з урахуванням виплаченої Центральним територіальним управлінням Національної гвардії України суми.

4. Зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік.

5. Зобов`язати Центральне територіальне управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в період з серпня 2015 року по листопад 2018 року, з урахуванням вже виплаченої суми індексації.

6. В задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_1 щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за речове майно, за невикористану додаткову відпустку, за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку - відмовити.

7. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко