Справа № 813/741/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 813/741/17 пров. № А/857/8392/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Обрізка І.М.,

Онишкевича Т.В.,

секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Львівського апеляційного суду на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сасевич О.М.), ухвалене у письмовому провадженні в м.Львові 15 червня 2020 року у справі №813/741/17 за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України про визнання незаконними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

20.02.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України, просив: - визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Львівської області щодо виплати позивачу вихідної неоподаткованої допомоги при звільненні з посади судді у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; - визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування Апеляційного суду Львівської області на 2016 рік для виплати вихідної допомоги при звільненні судді у відставку; - зобов`язати Апеляційний суд Львівської області провести виплату позивачу суми вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

20.05.2020 ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 у справі №813/741/17, оскільки рішенням Конституційного суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 у справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, яким із Закону №2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року заяву задоволено.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 у справі №3- 311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) є виключною обставиною для перегляду рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 у справі №813/741/17. Суд першої інстанції вказав, що перегляд судового рішення, у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження, у якому право на звернення особи до суду виникає у випадку настання обставин, яких не існувало на момент винесення судового рішення.

Судом першої інстанції здійснено заміну відповідача - Апеляційний суд Львівської області на належного - Львівський апеляційний суд.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна судова адміністрація України та Львівський апеляційний суд подали апеляційні скарги, просять скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні заяви відмовити.

Державна судова адміністрація України подану апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, безпідставним, таким, що ухвалене без встановлення всіх обставин у справі. Скаржник вказує, що Львівський апеляційний суд є неналежним відповідачем у справі та що ліквідаційні процедури Апеляційного суду Львівської області тривають. Вказує, що станом на день виходу позивача у відставку виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою законодавством передбачено не було, а тому така позивачу не виплачувалась. Зазначає, що рішення Конституційного Суду України не мають ретроактивності.

Львівський апеляційний суд подану апеляційну скаргу мотивує тим, що Львівський апеляційний суд не є правонаступником Апеляційного суду Львівської області, а окремою юридичною особою, не пов`язаною з ліквідованим судом. Скаржник вказує, що позивач не перебував у трудових відносинах з Львівським апеляційним судом. Зазначає, що рішення Конституційного суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не впливає, оскільки такі виникли до його прийняття.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 20.12.1994 і до виходу у відставку з посади судді Апеляційного суду Львівської області (08.09.2016 року) працював на посаді судді.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді у відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, а наказом голови Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 виключено зі штату Апеляційного суду Львівської області.

В січні 2017 ОСОБА_1 звернувся до голови Апеляційного суду Львівської області із заявою про виплату вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді у розмірі, визначеному частиною 3 статті 43 Закону України №2862-ХІІ від 15.12.1992 «Про статус суддів».

Листом від 11.01.2017 №07.24/2017 за підписом голови Апеляційного суду Львівської області в здійсненні такої виплати відмовлено, оскільки на час звільнення позивача у діючому законодавстві були відсутні правові підстави для нарахування та виплати такої допомоги, а також Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та кошторисом Апеляційного суду Львівської області на 2016 рік видатки на виплату вихідної допомоги суддям, які йдуть у відставку не передбачені.

Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції у рішенні від 27.11.2019 виходив з того, що при вирішенні питання щодо наявності у судді, який вийшов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами Закону, який урегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто в даному випадку - нормами Закону України від 07.07.2010 №2453-VI в редакції, що діяла станом на дату прийняття Верховною Радою України постанови, на підставі якої ОСОБА_1 звільнено з посади судді за його заявою про відставку. За встановлених у справі обставин та з огляду на зміни у правовому регулюванні забезпечення суддів, які відбулися з набранням чинності Закону України від 27.03.2014 №1166-VII, суд першої інстанції дійшов висновку, що законних підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, у зв`язку з його відставкою, у відповідача не було.

У зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Наведена стаття КАС України встановлює вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Підставою для звернення позивача із заявою про перегляд рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 за виключними обставинами стало рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) згідно з яким визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

Так, 01.04.2014 набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII згідно з пунктом 28 розділу ІІ якого внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI та виключено статтю 136 вказаного Закону, якою встановлювалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 вказав, що системний аналіз положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166, а також пояснювальної записки до проєкту Закону України про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні (реєстр. № 4576) дає підстави стверджувати, що законодавець оспорюваним положенням Закону № 1166 тимчасово змінив порядок матеріального забезпечення суддів, посилаючись на введення режиму запобігання фінансової катастрофи, реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та забезпечення соціальної підтримки усіх громадян виходячи з фінансових можливостей держави. Отже, до виключення із Закону № 2453 статті 136 суддям, які вийшли у відставку, держава гарантувала право на отримання вихідної допомоги.

Конституційний Суд України вказав, що вихідна допомога за своєю юридичною природою є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні.

У резолютивній частині зазначеного рішення вказано, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно з статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» 13.07.2017 №2136-VIII Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі №3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі №1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 січня 2019 року (справа №820/2462/17), від 19 листопада 2018 року (справа №755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15 травня 2019 року (справа № 640/20317/16а), а також в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року (справа №826/18177/15).

За таких обставин рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Враховуючи, що предметом розгляду Львівського окружного адміністративного суду при прийнятті рішення від 27.11.2019 були правовідносини, що існували до прийняття рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 а рішення суду, яке позивач просить переглянути за виключними обставинами, не містило вимог зобов`язального характеру (не було зобов`язано відповідача вчинити дії, у тому числі нарахувати та виплатити пенсію, стягнути кошти), оскільки за наслідком судового розгляду в позові позивача було відмовлено, відсутня, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України, підстава для перегляду рішення суду за виключними обставинами. Обґрунтовуючи відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції у листопаді 2019 року виходив з приписів чинних на той час правових норм.

За таких обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що станом на момент прийняття рішення Львівським окружним адміністративним судом від 27.11.2019 у справі №813/741/17 відмова відповідача у виплаті вихідної допомоги була правомірною, а тому вказане рішення слід залишити в силі, а в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вказаного судового рішення за виключними обставинами - відмовити.

Враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, в задоволенні заяви позивача відмовити.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 317, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Львівського апеляційного суду задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі №813/741/17 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 16.09.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України