Справа № 420/4567/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4567/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправними дій щодо відмови у виплаті недоодержаної пенсії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 28 травня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті на його користь недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період 01.07.2014 року 25.10.2016 рік;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) частину недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , за період 01.07.2014 року 25.10.2016 рік;

- стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 5 840,80 грн.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_2 , 1918 року народження, яка мешкала у м.Краснодон Луганської області. За період життя з липня 2014 року по січень 2019 року матір позивача не отримувала пенсію через розпочаток антитерористичної операції на Сході нашої держави, що призвело до припинення функціонування органів пенсійного фонду України в місцевості, якій мешкала за життя померла. Точний розмір недоодержаної пенсії позивачу невідомий, оскільки він неодноразово змінювався за дні життя спадкодавця.

В липні 2019 року позивач, після отримання свідоцтва про смерть матері, звернувся із заявою до Приморської державної нотаріальної контори міста Одеса з питанням про відкриття спадкової справи для прийняття спадщини.

22 жовтня 2019 року ОСОБА_3 державний нотаріус Приморської державної нотаріальної конторою міста Одеса, на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем майна ОСОБА_2 визнав її сина-позивача по справі та видав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого оцінка спадкового майна склала 55 251,07 грн.

25 жовтня 2019 року спадкоємцем було подано вичерпний пакет документів для призначення виплати недоодержаної пенсії в порядку спадкування до структурного підрозділу відповідача - Приморського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Через відсутність фінансування фактично виплата відбулася 25 березня 2020 року. Відповідачем позивачу було виплачено недоотриману пенсію за дні життя померлого пенсіонера за період з 25.10.2016 року по 31.01.2019 рік в розмірі 53 384, 90 грн., отже відповідачем безпідставно утримано 1 866,17 грн., які ввійшли до складу спадщини, згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, реєстровий номер 2-925 та орієнтовно 36 місяців недоодержаної пенсії X 1400 грн. (середній розмір пенсії померлої)=39 200 грн., разом - 41 066,17 грн.

На письмову скаргу представника позивача, подану до вищого керівництва, щодо виплати недоотриманої пенсії в неповному розмірі було надано відповідь, якою фактично відмовлено у виплаті решти недоотриманої суми, пославшись на ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до вимог якої недоотримана пенсіонером з власної вини пенсія виплачується за минулий час, але не більше, ніж за три роки до звернення за отриманням пенсії.

Позивач, не погоджується з відмовою пенсійного фонду посилаючись на те, що матір позивача недоотримала пенсійні виплати не з власної вини, а внаслідок того, що проживала в районі проведення антитерористичної операції в місті Краснодон (нині - Сорокине) Луганської області.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що 29.10.2019 року гр. ОСОБА_4 звернулась до Приморського ВОГ за довіреністю в інтересах позивача із заявою №5356 від 29.10.2019 року щодо виплати недоотриманої пенсії померлої гр. ОСОБА_2

Відділом розрахована сума боргу недоотриманої пенсії за період з 28.10.2016 року по 31.01.2019 рік в розмірі 53 384,90 грн. згідно ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідач зазначає, що недоотримана пенсія в розмірі 53 384,90 грн. була виплачена довіреній особі ОСОБА_4 25.03.2020 року р/д №55 через поштове відділення №11.

Загальна сума невиплаченої пенсії за період 01.08.2014 року - 31.01.2019 року складала 94985,06 грн.

Так, як представник позивача звернулась до управління з заявою про виплату недоотриманої пенсії за померлого та надала свідоцтво про право на спадщину лише 29.10.2019 року, управлінням здійснено нарахування недоотриманої пенсії за період з 28.10.2016 року по 31.01.2019 рік в розмірі 53 384,90 грн. з урахуванням ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо стягнення на користь позивача суми витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. відповідачем зазначено, що заявлена сума є неспівмірною із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію позивача; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують:

- період з якого нараховувалась пенсія ОСОБА_2 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ), проте не була виплачена останній;

- розмір нарахованої, але недоодержаної за дні життя пенсії померлого спадкодавця ОСОБА_2 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за весь період заборгованості пенсійної виплати;

- розмір пенсії ОСОБА_2 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за весь період виникнення заборгованості по виплаті пенсії по місяць смерті включно помісячно.

15 червня 2020 року від представника ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов та належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2 (вхід. №22788/20, №22790/20).

Станом на 18 вересня 2020 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вирішуючи дану справу судом враховано, що особливості її розгляду визначені статтею 262 КАС України. Однак розгляд даної справи припав на період дії на території України карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (із наступними змінами).

У зв`язку з цим пунктом 9 Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 року №540-IX (далі Закон України №540-IX від 30.03.2020 року), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ VI Прикінцеві положення КАС України доповнено пунктом 3, яким передбачено автоматичне продовження визначених статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу процесуальних строків, в тому числі і строків розгляду справи, подання інших заяв по суті справи, тощо на період дії карантину.

В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року №731-IX (далі Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року) , пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, згідно якої встановлені цим Кодексом процесуальні строки поновляються судом лише за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом).

Пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 року також було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року набрав чинності 17.07.2020 року, відповідно продовжені Законом України №540-IX від 30.03.2020 процесуальні строки закінчилися 06.08.2020 року.

Оскільки жодних заяв від учасників справи щодо можливості продовження процесуальних строків по справі до визначеного терміну подано не було, суд вважає що жодних перешкод для вирішення даної справи та ухвалення судового рішення не має.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиція позивача та позиція відповідача, а також перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_2 , 1918 року народження, яка мешкала у м.Краснодон Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.18).

22 жовтня 2019 року державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори міста Одеса Маслова М.В., на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем майна ОСОБА_2 визнав її сина-позивача по справі та видав свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого оцінка спадкового майна складається з недоотриманої пенсії, з нарахованими відсотками, індексаціями та компенсаціями, що зберігаються у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області Управління з питань виплат пенсії Відділу з питань виплат пенсій №16, сума недоотриманої пенсії за період 24.09.2016 року 31.01.2019 року становить 55 251,07 грн., належних спадкодавцю на підставі довідки №1620/04-18 (а.с.19).

14 березня 2020 року представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України зі скаргою №56, в якій просив:

- виплатити ОСОБА_1 , який є спадкоємцем після смерті його матері ОСОБА_2 , недоодержану пенсію за дні життя померлої пенсіонерки за весь період існуючої заборгованості виплати пенсії з липня 2014 року по місяць смерті спадкодавця включно в порядку спадкування;

- у разі неможливості виплатити борг повідомити передбачені Законом підстави (а.с.22).

25 березня 2020 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з адвокатським запитом №74, в якому просив надати інформацію про:

- період, з якого пенсія померлого спадкодавця ОСОБА_2 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нараховувалася, але виплачена пенсіонерові не була;

- розмір нарахованої, але недоодержаної за дні життя пенсії померлого спадкодавця ОСОБА_2 за весь період заборгованості пенсійної виплати;

- передбачені Законом підстави, що дозволяють ГУПФУ в Одеській області свавільно зменшувати розмір засвідченої нотаріально спадщини;

- розмір фактично виплаченої ГУПФУ в Одеській області спадкоємцю суми недоодержаної за дні життя його померлого спадкодавця ОСОБА_2 ;

- розмір пенсії ОСОБА_2 за весь період виникнення заборгованості по виплаті пенсії по місяць смерті включно помісячно (а.с.21).

Листом від 27.03.2020 року за №2800-030202-8/9732 Пенсійний фонд України повідомив представника позивача, що за інформацією, наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, суми пенсії, що залишились недоотриманими у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , нараховано. Виплатні документи 24.03.2020 року передано до відділення поштового зв`язку, що здійснює відповідні виплати (а.с.25).

Листом від 03.04.2020 року за №1500-0401-8/14600 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило адвоката ОСОБА_4 , що адвокатом не надано ордер, не засвідчено свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та надано довіреність, яка видана нотаріусом тимчасово окупованої території, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не має права надавати запитувану інформацію (а.с.23).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у виплаті недоодержаної пенсії за дні життя померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період з 01.07.014 року по 25.10.2016 рік, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі смерті пенсіонера.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з положеннями ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України визначені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Приписами статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Суд зазначає, що Цивільний кодекс України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів.

Положення ч. 2, 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю, а лише визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати її як спадщину.

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, матір позивача недоотримала пенсійні виплати не з власної вини, а внаслідок того, що проживала в районі проведення антитерористичної операції - в місті Краснодон Луганської області.

Місто Луганськ внесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, додаток 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Україна зобов`язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв`язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки пенсія матері позивача нарахована в розмірі та у відповідності до приписів пенсійного законодавства, проте не виплачена з незалежних ні від органу пенсійного фонду, ні від пенсіонера причин, то необхідно застосовувати приписи ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині виплати пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком.

При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що у рішенні Верховного суду від 20.02.2020 року по справі №428/5418/18 суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що положення частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , як спадкоємець всіх прав та обов`язків померлої матері ОСОБА_2 , має право на отримання недоотриманої спадкоємцем за життя суми пенсії за період з 01.07.2014 року по 25.10.2016 року.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом:

- визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті на його користь недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період 01.07.2014 року 25.10.2016 рік;

- зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) частину недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , за період 01.07.2014 року 25.10.2016 рік.

При вирішенні даної адміністративної справи суд також враховує висновки ЄСПЛ у рішенні «Суханов та Ільченко проти України», в якому зазначено, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 19 травня 2020 року, який підлягає відшкодуванню з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Щодо викладеного у прохальній частині позову клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень, суд зазначає наступне.

У відповідності з ч.ч.1,3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи на якій такі дії вчинялись.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.3 ст. 134 КАС України).

За приписами ч.5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом встановлено, що 14 лютого 2019 року між адвокатом Сластніковою Ганною Олександрівною та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги (надалі - Договір) (а.с.48).

Згідно п.3 Договору, предмет доручення та місце його виконання: збір доказів, підготовка позовної заяви до розгляду в суді, подача позовної заяви до суду, відправлення адвокатських запитів, отримання відповідей, представництво в суді 1, 2 інстанцій, перед третіми особами.

Пунктом 6 Договору передбачено, що гонорар адвоката дорівнює 5000 грн.

На підтвердження виконання умов Договору, адвокатом ОСОБА_4 надано до суду копії акту виконаних робіт за умовами договору від 14 лютого 2019 року (а.с.50) та копію розрахункової квитанції серії АБУА №206948 (а.с.51).

Таким чином, суд зазначає, що наданими представником позивача документами, фактичний обсяг витрат, які сторона сплатила у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги є співмірними зі складністю справи, підтверджено належними та допустимими доказами, а тому суд доходить до висновку, що вимоги представника позивача про стягнення витрат з відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправними дій щодо відмови у виплаті недоодержаної пенсії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті на його користь недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період 01.07.2014 року 25.10.2016 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) частину недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , за період 01.07.2014 року 25.10.2016 рік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень нуль копійок).

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

При цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов

.