Справа № 9901/286/20
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 вересня 2020 року

Київ

справа №9901/286/20

адміністративне провадження №П/9901/286/20

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Усенко Є.А., перевіривши матеріали позовної заяви Офісу Генерального прокурора до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення №2373/0/15-20 від 11.08.2020,

У С Т А Н О В И В:

Офіс Генерального прокурора 09.09.2020 (згідно зі штемпелем вхідної кореспонденції суду) подав до Верховного Суду як суду першої інстанції позовну заяву, в якій просить: визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) №2373/0/15-20 від 11.08.2020 про відмову в задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Мамедова Г.А. про тимчасове відсторонення судді ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Відповідно до змісту зазначеного рішення відмовлено у задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Мамедова Г.А. про тимчасове відсторонення судді Городищенського районного суду Черкаської області ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності (абзац 1 резолютивної частини); вирішено звернутись до Генерального прокурора щодо виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії, які порушують гарантії незалежності судді (абзац 2 резолютивної частини). Рішення вмотивоване посиланням на встановлені обставини як щодо звернення заступника Генерального прокурора із зазначеним вище клопотанням, так і щодо вчинення стосовно судді ОСОБА_1 прокурорами Офісу Генерального прокурора дій, що можуть свідчити про цілеспрямоване намагання шляхом зловживання процесуальними правами усунути суддю від розгляду кримінального провадження № 0000090, зокрема щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 , неодноразові відводи їй як судді у кримінальному провадженні.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В розвиток цих конституційних положень частиною першою статті 5 КАС визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2 частини першої цієї статті).

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів встановлені статтею 266 КАС.

Стосовно сутності конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочин) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

В рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України, розкриваючи поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, вказав, що це поняття, яке має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване, зокрема нормами КАС право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права (охоронюваного законом інтересу), але вимагає, щоб порушення, щодо усунення негативних наслідків якого особа звертається до суду, було реальним, тобто стосувалося індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС).

Зі змісту наведених норм висновується, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується (рішення породжує правові наслідки для цієї особи у вигляді позбавлення (звуження) прав (свобод) та/чи накладення обов`язку).

Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій щодо цієї особи. Завданням адміністративного судочинства, як визначено частиною першою статті 2 КАС, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Іншими словами, завданням адміністративного суду є захист та відновлення конкретного права, свободи, законного інтересу певної особи у публічно-правових відносинах, а не відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах взагалі.

Застосування на практиці такого заходу забезпечення кримінального провадження, як тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя, вимагає суворого дотримання регламентованої законодавством процедури.

За частиною першою статті 155-1 Кримінально процесуального кодексу України рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності ухвалюється ВРП на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника в порядку, встановленому законом.

Ці положення кореспондуються зі статтею 63 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» № 1798-VIII від 21.12.2016 (далі - Закон № 1798-VIII), якою урегульовано порядок розгляду клопотання Генерального прокурора.

Отож, наведені норми регламентують порядок процесуальних дій прокурора як представника сторони обвинувачення, який не набуває у цьому випадку іншої властивості.

Водночас стаття 65 Закону № 1798-VIII регламентує порядок та підстави оскарження рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя чи рішення про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, зміст якої свідчить про відповідне право судді на таке оскарження. Водночас право на оскарження рішень ВРП у випадку відмови цього органу в задоволенні клопотання Генерального прокурора про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя наведений Закон не визначає. Такий підхід законодавця спрямований на виключення ситуацій зловживання органами правопорядку правом на таке звернення та забезпечення гарантій суддівської незалежності й недоторканності.

Рішення ВРП про відмову в задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора про тимчасове відсторонення судді ОСОБА_1 від здійснення правосуддя не порушує прав та/чи законного інтересу Офісу Генерального прокурора, а має безпосередній вплив лише на правове становище судді. Відтак, позов Офісу Генерального прокурора в частині позовних вимог, які стосуються оскарження рішення ВРП №2373/0/15-20 від 11.08.2020 в зазначеній вище частині, не підлягає розгляду судом.

Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 12.03.2020 у справі № 9901/512/19, від 27.02.2020 у справі № 9901/513/19.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарги. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (до прикладу, пункт 33 рішення від 21.10.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Обмеження, які встановлені нормами КАС, стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють юридичні наслідки. Одним із завдань таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів. Це досягається законодавчо встановленими обмеженнями, які є пропорційними переслідуваній меті.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки вимоги позивача щодо оскарження рішення ВРП в частині відмови в задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора про тимчасове відсторонення судді ОСОБА_1 від здійснення правосуддя знаходяться поза межами судового контролю взагалі, а не тільки спору, який не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, підстав для роз`яснення позивачу, до суду якої юрисдикції він може звернутися з такими вимогами, немає.

Аналогічний висновок щодо застосування норми частини шостої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.03.2018 у справі № П/800/554/17.

Щодо позову Офісу Генерального прокурора в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення ВРП №2373/0/15-20 від 11.08.2020 про звернення до Генерального прокурора щодо виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії, які порушують гарантії незалежності судді (абзац 2 резолютивної частини), то позовна заява в цій частині позовних вимог підлягає залишенню без руху на підставі частини першої статті 169 КАС. Згідно з положеннями норми частини першої цієї статті підставою для залишення без руху позовної заяви є подання заяви без додержання вимог, зокрема встановлених статтею 160 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Оскаржуючи рішення ВРП №2373/0/15-20 від 11.08.2020 в цілому, Офіс Генерального прокурора, однак, не висловлює в позовній заяві свого відношення щодо рішення ВРП про звернення до Генерального прокурора щодо виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії, які порушують гарантії незалежності судді (абзац 2 резолютивної частини), обмежившись тільки доводом в позовній заяві, що у цьому зв`язку рішення від 11.08.2020 встановлює правові наслідки Офісу Генерального прокурора, оскільки зобов`язує виявити та притягнути до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинені дії, що порушують гарантії незалежності судді. Викладені у позовній заяві обставини також стосуються тільки позовних вимог в частині рішення ВРП №2373/0/15-20 від 11.08.2020 про відмову в задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, потягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу (частина третя статті 169).

Позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви. Яку залишено без руху, у встановлений судом строк (пункт 1 частини четвертої цієї ж статті).

Керуючись статтями 19, 22, частиною першою статті 169, статтями, 261, 262, 266, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Офісу Генерального прокурора до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення №2373/0/15-20 від 11.08.2020 в частині відмови у задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Мамедова Г. А, про тимчасове відсторонення судді Городищенського районного суду Черкаської області ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовну заяву Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя №2373/0/15-20 від 11.08.2020 в частині звернення до Генерального прокурора щодо виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії, які порушують гарантії незалежності судді (абзац 2 резолютивної частини) залишити без руху.

Встановити Офісу Генерального прокурора строк у десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у цій ухвалі. Роз`яснити Офісу Генерального прокурора, що у разі якщо недоліки позовної заяви не будуть усунуті в установлений строк, вона буде повернута.

Ухвала в частині відмови у відкритті провадження може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку, в разі залишення її без змін, або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Ухвала в іншій частині набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

Є.А. Усенко,

Суддя Верховного Суду