Справа № 480/3104/20
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 р. Справа №480/3104/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі судді Гелети С.М., розглянувши у порядку спрощеного провадження без виклику осіб в письмовому порядку в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

06.09.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Великописарівського районного суду Сумської області з позовною заявою, в якій просила визнати незаконним та скасувати наказ начальника відділу освіти молоді та спорту Кириківської селищної ради Сіденко Івана Григоровича від 07.08.2018 № 110-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради; поновити на посаді головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради; стягнути з відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Справа № 575/1145/18 була розглянута Великописарівським районним судом Сумської області за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України. Рішенням від 19.03.2019 в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено, постановою Сумського апеляційного суду від 28.08.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено в повному обсязі. Постановою Верховного суду від 12.03.2020 справа № 575/1145/18 провадження № 61-17739св19 рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 19.03.2019 та постанову Сумського апеляційного суду від 28.08. 2019 було скасовано, а провадження у цивільній справі № 185/3086/18 закрито. Ухвалою Верховного суду від 22.04.2020 справа№ 575/1145/18 провадження № 61-17739св19 передано для продовження розгляду до Сумського окружного адміністративного суду для розгляду в порядку адміністративного судочинства. Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 відкрито провадження у даній справі №480/3104/20 за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відмовлено в залученні до участі у справі в якості третьої особи начальника відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради ОСОБА_2 , витребувано у сторін додаткові документи. Увалою суду від 25.06.2020 відмовлено в клопотанні про залучення до участі у справі в якості третьої особи колишнього начальника відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області ОСОБА_2 , виклик свідків, спеціаліста, витребування доказів та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 01.07.2020 у позивача витребувано додаткові докази, витребувано у представника докази на підтвердження представництва. Ухвалою суду від 17.09.2020 клопотання про виклик повернуто без розгляду.

Як вбачається із матеріалів справи, свої вимоги позивач мотивує тим, що 23.07.2018 вона звернулася до начальника відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради із заявою про звільнення з посади головного спеціаліста відділу, яку вона обіймала з 17.07.2017, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з порушенням керівником трудового законодавства та 07.08.2018 наказом № 110-к її було звільнено з займаної посади відповідно до ст.38 КЗпП України, однак у наказі підставою звільнення вказано п.1 ст.36 КЗпП України, тобто була змінена підстава для звільнення. Таким чином, змінивши підставу для звільнення, відповідач звільнив позивача із займаної посади фактично безпідставно, оскільки вона продовжувала працювати та не наполягала на звільненні.

Відділ освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області ( далі - відповідач, відділ освіти) проти позову заперечує, у відзиві на позов просить відмовити в задоволенні вимоги, спірний наказ вважає правомірним та обґрунтованим, підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Відповідачем не було порушено умови трудового договору, а тому посилання позивача на такі обставини, в т.ч. і в заяві на звільнення є необґрунтованим. Звільнення позивача з роботи відбулось 07 серпня 2018 року, тобто після закінчення двотижневого строку попередження по звільнення, де 06 серпня 2018 року та 07 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, що свідчить про те, що вона залишила робоче місце та не скористалася наданим їй законом правом на відкликання раніше поданої заяви про звільнення. Виявлення ОСОБА_1 під час отримання трудової книжки невідповідності у записі формулювання підстав звільнення не є підставою для поновлення на роботі, а є підставою для зміни записів в трудовій книжки.

При вирішенні справи по суті, суд враховував граничні строки реалізації сторонами справи процесуальних прав під час дії карантину, встановлені Кабінетом Міністрів України, зокрема щодо строків надання сторонами по справі заяв по суті спору. Від учасників провадження додаткових заяв чи пояснень не надійшло.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наказу №46-к від 17.07.2017 ОСОБА_1 була призначена на посаду головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради з випробувальним терміном три місяці, того ж дня прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування та 17.10.2017 їй було присвоєно 15 ранг посадової особи місцевого самоврядування, що підтверджується записами у трудовій книжці та копіями наказів (т.1 а.с.10,59,61,).

В адміністративному позові позивач ОСОБА_1 зазначає, що 23 липня 2018 року звернулася до начальника відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради із заявою про звільнення з посади головного спеціаліста відділу на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням керівником трудового законодавства з питань оплати праці, копію заяви додала до позову (т. 1 а.с. 8), заяву реєструвала сама, так як в силу покладених на неї обов`язків мала право реєструвати вхідну кореспонденцію.

Відповідно до запису у трудовій книжці (т. 1 а.с. 10 на звороті) 07.08.2018 відповідно до наказу № 110-к від 07.08.2018 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

04.09.2018 ОСОБА_1 звернулася до начальника відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області Сіденка І.Г. із заявою, в якій просила повідомити відповідно до якої частини ст. 38 КЗпП України її було звільнено з займаної посади (т. 1 а.с. 8 на звороті).

Відповідно до табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 працювала: липень 2018 року - з 01.07.2018 року по 31.07.2018 року, серпень 2018 року - з 01.08.2018 року по 03.08. 2018 року (04.08.2018 року та 05.08.2018 року - вихідні дні), 06.08.2018 року та 07.08.2018 року - на роботу не з`явилася з нез`ясованих причин (т. 1 а.с. 46-48).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38-39).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу тощо), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частина 3 ст. 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, тобто строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 23.07.2018 звернулася до керівника відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради ОСОБА_2 із заявою, в якій просила звільнити її із займаної посади так як керівник не рахується з її роботою, порушує трудове законодавство і виплачує премію не всім працівникам, а тільки тим, до кого має прихильність. Дана заява була зареєстрована в книзі реєстрації під № 193 від 23 липня 2018 року (а.с. 45 т. 1).

Позивачем також написана нова заява, яка доповнила зміст попередньої заяви про звільнити її із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України та зареєструвала дану заяву під тим самим номером 193 від 23 липня 2019 року (а.с. 8 т. 1).

Те, що підставою для звільнення за власним бажанням позивач зазначила саме порушення трудового законодавства щодо неї, зокрема, оплати праці, підтверджується матеріалами справи.

Так, відповідно до протоколу № 1 від 07 серпня 2018 року (а.с. 104 т. 1) заява ОСОБА_1 була розглянута на зборах трудового колективу відділу освіти, молоді та спорту. Збори прийшли до висновку, що викладене у заяві не відповідає дійсності, умови трудового колективного договору не порушувалися, керівник дотримується правил службового (ділового) етикету. Начальник відділу освіти ОСОБА_2 запропонував звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Саме з підстав, запропонованих начальником відділу освіти, і була звільнена позивачка згідно наказу № 110-к від 07 серпня 2018 року.

Натомість волевиявлення позивача було саме щодо звільнення її з посади у зв`язку із тим, що роботодавець не виконує умови трудового законодавства. Стосовно посилання відповідача на те, що відповідачем не порушувалося трудове законодавство і відсутні підстави такого звільнення, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний розглянути заяву позивача та прийняти по поданій заяві відповідне рішення. Фактично заява позивача про звільнення її з підстав порушення трудового законодавства відповідачем не розглянута, оскільки не була ні задоволена, ні відмовлено у задоволенні такої заяви.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року справа № 6-34цс13.

Тобто, роботодавець всупереч вимог ст. 38 КЗпП України самостійно змінив правові підстави розірвання трудового договору, зазначені позивачем, тому таке звільнення з роботи не можна вважати законним.

Крім того, посилання відповідача на відсутність позивача на робочому місці не може бути визнано законною підставою для звільнення з посади з підстав, які позивачем не зазначалося, з таких підстав позивач не була звільнена з займаної посади. Дана обставина не впливає на правомірність звільнення та винесення спірного наказу щодо звільнення за власним бажанням.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд не може визнати правомірним та обґрунтованим наказ відповідача про звільнення позивача із займаної посади від 07.08.2018 №110-К, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні.

Принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя. Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року).

Європейський суд неодноразово зазначав, що національне право має передбачати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані Конвенцією. Наділення виконавчих органів широкими дискреційними повноваженнями, які надають їм необмежену владу у питаннях, що зачіпають основоположні права, суперечитиме принципу верховенства права, одному з фундаментальних принципів, закріплених Конвенцією (див. Lupsa v. Romania N 10337/04, 8 червня 2006, п. 34). Відповідно, закономмає бути визначений об`єм будь-яких дискреційних повноважень компетентних органів та порядок їх здійснення з достатньою ясністю, беручи до уваги законну мету певного заходу, щоб забезпечити особі адекватний захист від свавільного втручання (див. Volokhy v. Ukraine № 23543/02, 02 листопада 2006 року, п. 49; Al-Nashif v. Bulgaria № 50963/99,20 червня 2002, п. 119).

Також, Європейський Суд з прав людини рішенням у справі "Круслена" від 24 квітня 1990 року зазначив, що "закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання".

В пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980 року).

Суд також бере до уваги рішення по справі "Пономаренко проти України" від 14.06.2007 року, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до його прецедентної практики п. 1 статті 6 передбачає "право на суд", яке включає не тільки право ініціювати провадження, але також і право домогтися "вирішення" спору судом. Для того, щоб це право було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка становить втручання у його чи її права (рішення у справі "Беллет проти Франції", рішення від 04.12.1995 року).

Перевіряючи чи було оскаржуване рішення прийняте пропорційно суд зобов`язаний послідовно вирішити чотири питання: 1) чи було передбачене законом те обмеження (втручання), що заперечується; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції; 3) чи було воно необхідним у демократичному суспільстві; 4) чи було воно розмірним до тієї правомірної мети, яка переслідувалась. Принцип пропорційності тісно пов`язаний зі змістовною справедливістю, яка вимагає, зокрема, пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, відповідності цілей законодавця і засобів, що обираються для їх досягнення, встановлення і диференціювання публічно-правового обмежень залежно від конкретних обставин, що обумовлюють їх запровадження. Тільки так можна віддати кожному йому належне, тобто досягти справедливості в правовому регулюванні. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України суд повинен перевірити чи прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, чи прийнято рішення пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Висновки суду, які наведені вище очевидно вказують на те, що наказ відповідача щодо звільнення позивача із займаної посади не узгоджується з вимогами частини 2 статті 2 КАС України, які визначають, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Окремо суд звертає увагу на те, що відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази і довести певні обставини, які свідчать про правомірність його дій/бездіяльності, законність прийнятих рішень. Однак, відповідач у згаданих правовідносинах, не спростував доводів позивача - в частині порушень процедури прийнятого рішення, та протиправності самого рішення, як акту індивідуальної дії.

Враховуючи незаконність звільнення позивача із займаної посади, позовні вимоги щодо поновлення на посаду головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради визнаються судом правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що в даному випадку, позовні вимоги визнаються правомірними та обґрунтованими щодо скасування наказу від 07.08.2018 № 110-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради, і враховуючи розгляд справи на новому розгляді, позивач повинна в межах даної справи на підставі рішення суду бути поновлена судом на посаді, з якої її було звільнено з 07.08.2018 для забезпечення права позивача на подальше виконання обов`язків головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради, а тому в цій частині суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 08 серпня 2018 року по 28 серпня 2019 року складає 266 днів, середньоденна заробітна плата позивача згідно довідки (а.с. 125 т. 1) складає 325 грн 24 коп., тому позивач має право на відшкодування суми рахунок роботодавця середній заробіток в розмірі 86513 грн 84 коп. (226 х 325,24 грн) з послідуючим утриманням з даної суми необхідних податків і обов`язкових платежів.

Разом із тим, матеріалами справи підтверджується, що постановою Сумського апеляційного суду від 28.08.2019 при первісному розгляду справи задоволено було вимоги та стягнуто з Відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2018 року по 28 серпня 2019 року включно в розмірі 86513 грн. 84 коп. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Відповідно до довідки відповідача №01-12/425 від 03.06.2020 позивачу була перерахована сума в розмірі 86513,84 грн. згідно рішення апеляційної інстанції від 28.08.2019, про надано відповідні платіжні відомості та платіжні доручення, які надано до матеріалів справи на вимогу суду. Таким чином на час розгляду даної справи сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2018 року по 28 серпня 2019 року включно відповідачем перерахована, підстав для повторного стягнення такої суми, яку позивач отримала, на даний час відсутні.

Крім того, слід зазначити, що відповідачем після постанови Сумського апеляційного суду від 28.08.2019 було видано наказ про поновлення позивача на посаді №107-К від 29.08.2020, позивач допущена до роботи, на даний час працює на посаді, отримує заробітну плату, що підтверджується довідкою про доходи, наданої представником відповідача від 06.07.2020 №01-12/515 з серпня 2019 по червень 2020 на вимогу суду, а тому відсутні підстави визнавати період після виконання рішення суду апеляційної інстанції від 28.08.2019 вимушеним прогулом, тому не підлягає нарахуванню та виплаті, оскільки в добровільному порядку виплачується відповідачем.

Враховуючи те, що позивач продовжує працювати на час розгляду справи на посаді головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради та отримує заробітну плату у суду відсутні на даний час підстави для допуску виконання рішення до негайного виконання.

Крім того, суд зазначає, що сума витрат на правову допомогу за участь її представника в межах розгляду справи в порядку цивільного судочинства позивачу також вже відшкодована в розмірі 3000 грн. згідно рішення апеляційної інстанції від 28.08.2019, що підтверджується довідкою відповідача №01-12/425 від 03.06.2020.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти молоді та спорту Кириківської селищної ради від 07.08.2018 № 110-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Кириківської селищної ради.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 17.09.2020

Суддя С.М. Гелета