Справа № 127/12506/20
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/12506/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дернова В.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

15 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: Скляра Олега Володимировича

відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2020 року позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області про примусове видворення за межі території України громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

17 серпня 2020 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги.

07 вересня 2020 року до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, яке було долучено до матеріалів справи.

11 вересня 2020 року представником позивача на виконання протокольної ухвали суду надано додаткові докази у справі.

Колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач просив суд здійснити розгляд справи в межах десятиденного строку визначеного КАС України.

Так, ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду на 18 серпня 2020 року.

Однак, 18 серпня 2020 року дана адміністративна справа була відкладена на 01 вересня 2020 року, у зв`язку з перебуванням одного із членів колегії у відпустці, що підтверджується наказом Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020 року № 119-в (а.с.212).

01 вересня 2020 року під час судового засідання відповідачем та його представником було заявлено клопотання про витребування у позивача додаткових доказів по справі. Тому, у зв`язку з задоволенням вказаного клопотання розгляд справи було відкладено на 15 вересня 2020 року. Водночас, судова колегія зауважує, що можливості для розгляду справи раніше вказаної дати в колегії не було, оскільки згідно наказу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року № 284-в/к суддя Біла Л.М. з 07.09.2020 року по 11.09.2020 року перебувала у відпустці.

Тому, з урахуванням вищенаведених обставин, суд зазначає, що вжив усіх заходів щодо розгляду справи у найкоротші строки.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Позивач в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував. Просив суд відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні відповідач вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити. Крім того, зазначив, що може захищати свої права самостійно та не заперечує щодо розгляду справи без участі його представника.

Крім того, судом зазначається, що відповідно до ст.15 КАС України судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою.

Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою.

Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідач зазначив про те, що він народився на території України та відповідну частину життя провів саме на території України, тому клопотань про залучення до участі у справі перекладача не заявляв, при цьому зауважень щодо ведення процесу, з дотриманням ст.15 КАС України українською мовою, з боку відповідача до суду не надходило, при оголошенні повного тексту постанови суду 15 вересня 2020 року по вказаній справі відповідач зазначив, що судове рішення, порядок та строки оскарження даної постанови йому зрозумілі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що відповідно до копії паспорту НОМЕР_1 та повідомлення від 22.04.2020 року № 30-1-349, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Казахстан.

Згідно з відомостями про осіб, які перетнули державний кордон України, ОСОБА_1 , по паспорту громадянина Республіки Казахстан в`їхав в Україну 21.09.2015 року (о 22:27) через пункт пропуску Гоптівка і з того часу перебуває на території України, за її межі не виїжджав.

Також встановлено, що, на території України ОСОБА_1 був судимий: 06.03.2018 року Піщанським районним судом Вінницької області за ст. 125 КК України до 100 годин громадських робіт; 17.01.2019 року Піщанським районним судом Вінницької області за ст. 389 ч. 2 КК України до 2 місяців та 10 днів арешту.

01.11.2019 року УДМС України у Вінницькій області був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно відповідача за ст. 203 ч. 1 КУпАП, з якого вбачається, що ОСОБА_1 порушив правила перебування на території України, перевищив термін перебування 90 днів протягом 180 днів, чим порушив п. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; постановою УДМС України у Вінницькій області від 02.11.2019 року на відповідача було накладено стягнення за ст. 203 ч. 1 КУпАП у виді штрафу в розмірі 2 040,00 грн.; штраф добровільно сплачений не був.

02.11.2019 року УДМС України у Вінницькій області було прийняте рішення № 05 про примусове повернення з України в країну походження громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 та зобов`язано його залишити добровільно територію України у 30-денний термін, до 02.12.2019 року.

Вказане рішення було вручене відповідачу 02.11.2019 року особисто, він зобов`язався не пізніше 02.12.2019 року залишити територію України, проте не виконав своє зобов`язання.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду для примусового видворення відповідача за межі території України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними договорами.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України передбачені ст. 288 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Казахстан про взаємні поїздки громадян, яка набула чинності від 26.02.2002 року, громадяни держави однієї сторони, в тому числі ті, які постійно проживають або тимчасово перебувають у третіх державах, можуть на підставі документів, дійсних для виїзду за кордон, в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої сторони без віз строком до 90 днів з дня перетину державного кордону держави в`їзду.

У Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 (далі - Порядок), зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до п. 6 Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більше як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.

Частиною 1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення; у рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України; зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

1. Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

2. Іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

3. Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

4. Іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

5. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для участі у реалізації проектів міжнародної технічної допомоги, зареєстрованих у встановленому порядку, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

6. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою проповідування релігійних віровчень, виконання релігійних обрядів чи іншої канонічної діяльності за запрошенням релігійних організацій та погодженням з державним органом, який здійснив реєстрацію відповідної релігійної організації, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період діяльності в Україні.

7. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для участі у діяльності філій, відділень, представництв та інших структурних осередків громадських (неурядових) організацій іноземних держав, зареєстрованих у встановленому порядку, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період діяльності в Україні.

8. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для роботи у представництвах іноземних суб`єктів господарювання в Україні, зареєстрованих у встановленому порядку, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

9. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для роботи у філіях або представництвах іноземних банків, зареєстрованих у встановленому порядку, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

10. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для провадження культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України "Про волонтерську діяльність", інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, отримали посвідку на тимчасове проживання та здійснюють волонтерську діяльність на базі зазначених організацій та установ, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період провадження такої діяльності.

11. Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для роботи кореспондентом або представником іноземних засобів масової інформації та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

12. Іноземці та особи без громадянства, які є засновниками та/або учасниками, та/або бенефіціарними власниками (контролерами) юридичної особи, зареєстрованої в Україні, та прибули в Україну з метою контролю за діяльністю таких юридичних осіб і отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період дії посвідки.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта, щодо проживання на території України батька ОСОБА_1 , який є особою похилого віку, що дає право відповідачу перебувати на території України, з огляду на те, що вказана обставина не передбачена вищезазначеною нормою Закону, яка містить вичерпні обставини.

Крім того, відповідач під час судового засідання зазначив, що проживає на території України в цивільному шлюбі, в якому у нього народилась дитина, що також на його переконання є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача про примусове видворення з України.

Однак, колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься довідка Кукулівської сільської ради Піщанського району від 17 червня 2020 року № 213, в якій зазначено про те, що зі слів гр. ОСОБА_3 вона дійсно проживала з громадянином ОСОБА_1 понад три роки. Тобто, вказана довідка не свідчить про те, що відповідач на даний час перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою ОСОБА_4 та проживає з нею, що також не є підставою для перебування ОСОБА_1 на території України без дозвільних документів.

Також, судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи було досліджено свідоцтво про народження, як стверджує відповідач його дитини, згідно якого батьком вказаної дитини записано ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 .

Проте, навіть якщо враховувати, що ймовірним батьком вказаної дитини є ОСОБА_1 , то вказані обставини не звільняють відповідача дотримуватись вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім того, відповідач як на доказ того, що він є громадянином України посилається на довідку про звільнення Серії ЧНЦ №04031, в якій зазначено громадянство України.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги вказану довідку, як доказ, оскільки відомості про громадянство у ній записані виключно зі слів ОСОБА_1 .

Більше того, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" саме паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

У зв`язку з чим, наведена вище довідка не може підтверджувати громадянство відповідача.

Більше того, колегія суддів зазначає, що в 2015 році відповідач звернувся до Піщанського РС УДМС України у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на імміграцію.

Однак 25 листопада 2016 року Піщанським РС УДМС України у Вінницькій області було складено висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Казахстану ОСОБА_1 , оскільки останнім не було дотримано вимог Закону України " Про імміграцію", а також рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію, які були направлені відповідачу на зазначену ним адресу.

Також, судом встановлено, що 30 січня 2017 року відповідач звертався до Консульського відділу по питаннях підтвердження його належності до громадянства Республіки Казахстан, у зв`язку із втратою документів, підтверджуючих його особу.

22 липня 2017 року ОСОБА_1 була надана відповідь про те, що він є громадянином Республіки Казахстан, а також роз`яснено, які саме необхідно документи для подальшого оформлення свідоцтва на повернення в дану Республіку.

Під час розгляду справи, відповідач зазначав, що бажає добровільно покинути територію України, однак колегія суддів наголошує, що відповідачу неодноразово надавалась можливість покинути територію України добровільно.

Так, згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 було надано в термін до 02.12.2019 року покинути добровільно територію України, однак останній з 2016 року та до прийняття рішення про примусове повернення до країни громадянської незалежності від 02.11.2019 року не вжив заходів для добровільного виїзду з території України, що свідчить про протиправність дій останнього.

Колегія суддів звертає увагу, що 02.11.2019 року посадовими особами позивача було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина республіки Казахстан ОСОБА_1 , з яким останній був ознайомлений, про що свідчить його підпис на даному рішенні.

Проте, відповідач у визначений термін територію України не покинув, тому суд апеляційної інстанції критично відноситься до доводів відповідача, що він може покинути територію України добровільно.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 127/2802/20, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року було задоволено апеляційну скаргу Громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 та скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до Громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України, яким було задоволено адміністративний позов.

Єдиною підставою для відмови в задоволенні адміністративного позову було те, що Управління ДМС України у Вінницькій області під час процедури примусового видворення не встановило належність ОСОБА_1 до громадянства Республіки Казахстан.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем з метою встановлених вище обставин, було направлено запит до посольства Республіки Казахстан.

Згідно відповіді, яка була надана консулом вказаного посольства Б.Каткеновим 21.04.2020 року за № 0501.6-2569/05.03-20 на виконання вказаного запиту, вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Казахстан.

Тобто, обставини за яких Сьомим апеляційним адміністративним судом у справі №127/2802/20 було відмовлено в задоволенні позовних вимог - відпали.

Крім того, судова колегія зазначає, що відповідачем під час судового засідання було надано суду клопотання від Кукулівської сільської ради Піщанського району Вінницької області про передачу його на поруки.

Так, в обґрунтування вказаного клопотання сільський голова Статієнко Л.В. посилається на ч.1 ст.298 КАС України та вказує про те, що ОСОБА_1 проживав на території громади Кукулівської сільської ради Піщанського району Вінницької області та зарекомендував себе з позитивної сторони, сільський голова Статієнко Л.В. поручається за виконання ОСОБА_1 покладених на нього обов`язків відповідно до ст.189 КАС України та зобов`язується за потреби доставити його до суду чи органу (підрозділу), який подав позов.

Аналізуючи вказане клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 298 КАС України передбачено особливості провадження у справах за адміністративним позовом з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Тобто, взяття особи на поруки можливо при вирішенні питання під час затримання іноземця або особи без громадянства.

Суд наголошує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2020 року, яке 09 квітня 2020 року залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду було задоволено адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про про затримання з метою забезпечення видворення за межі території України, вирішено затримати громадянина Республіки Казахстана ОСОБА_1 з поміщенням в пункт тимчасового перебування іноземців, з метою забезпечення видворення за межі території України, на шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

На вказані судові рішення ОСОБА_1 була подана касаційна скарга, проте ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2020 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Колегія суддів також звертає увагу, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2020 року, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року продовжено строк затримання у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 на шість місяців з 16 години 55 хвилин 14 серпня 2020 року до 14 лютого 2021 року 16 годин 55 хвилин.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про взяття ОСОБА_1 на поруки не підлягає задоволенню.

Таким чином, оскільки відповідач не покинув територію України без поважних причин, не вжив жодних передбачених чинним законодавством заходів та не вчинив жодних передбачених чинним законодавством дій щодо продовження строку тимчасового перебування в Україні, отримання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на тимчасове чи постійне проживання в Україні, набуття (прийняття) громадянства України, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до ст. 26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» до відповідача слід застосувати примусове видворення за межі території України.

Отже, враховуючи вказані обставини колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення щодо наявності підстав для задоволення позову, з`ясував всі обставини справи, які мають значення для її вирішення та не допустив порушення норм матеріального і процесуального права, що вказує на безпідставність доводів апелянта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.