Справа № 520/5206/2020
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

14 вересня 2020 р. справа № 520/5206/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Панченко О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд.9, м.Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м.Харків, вул.Римарська, 24, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2020 року №20-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 , громадянин Республіки Таджикистан, 16.01.2020 року повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області. 16.01.2020 року позивач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку оскаржив до Державної міграційної служби України. Рішення ДМС України №20-20 від 06.03.2020 року відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 06.0.32020 року №20-20 необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 23.04.2020 року відкрито спрощене провадження у справі за правилами ст.262 КАС України.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу та третій особі, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, також запропоновано надати відзив на позов та письмові пояснення.

Представник відповідача та третьої особи подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки, позивач при повторному зверненні до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у якій позивач взагалі не повідомляє про наявність нових обставин щодо переслідування та загроз життю, свободі та здоров`ю, що унеможливлюють його повернення до Республіки Таджикистан чи Російської Федерації, де він тривалий час проживав. До матеріалів заяви позивачем долучено лише інформацію по країні походження, яка, на його думку, свідчить про погіршення ситуації в Республіці Таджикистан та Російській Федерації. Причини загрози переслідування та побоювання, через які позивач покинув Російську Федерацію та не може повернутися до країни громадянської належності, зазначені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.01.2020 (саме: побоювання бути виданим правоохоронними органами України або Республіки Таджикистан, громадянином якої він є, до Російської Федерації, яка є ініціатором міжнародного розшуку заявника за його ухилення від органів слідства, з метою притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п."з" ч.2 ст.105 (вбивство), п."в" ч.4 ст.162 (розбій) КК РФ) є ідентичні причинам, зазначеним у попередній заяві від 18.12.2018 року, за результатами якої ДМС прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з тим, заявник не повідомив про нові обставини щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також не надав жодних документів, які підтверджують загрозу переслідування в Республіці Таджикистан або на території РФ. З огляду на вказане оскаржуване рішення є правомірним, а позов не підлягає задоволенню.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав правову позицію, викладену в адміністративному позові.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд звертає увагу, що постановою Кабінету міністрів України №211 від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено на усій території України карантин з 12 березня 2020 року.

Пунктом 3 розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України №540-IX від 30 березня 2020 року) визначено, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки, зокрема, щодо розгляду адміністративної справи, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року №731-IX, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

18.12.2018 року громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області.

14.06.2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було повідомлено про те, що відповідно до підпункту «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, абзаців третього та п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2019 року №203-19.

Не погодившись зі спірним рішення Державної міграційної служби України, позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року по справі №520/6191/19, залишеного без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Державної міграційної служби України.

Вказані судові рішення набули законної сили 03.12.2019 року.

Як встановлено з матеріалів адміністративної справи, 16.01.2020 року позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області №23 від 16.01.2020 року громадянину Республіки Таджикистан Майдінову ОСОБА_2 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови слугувало відсутність змін після прийняття рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.06.2019 №203-19 та умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону (а.с.167-170), про що його повідомлено повідомленням №2 від 16.01.2020 (а.с.171).

21.02.2020 року позивач оскаржив повідомлення та наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України №20-20 від 06.03.2020 року відхилено скаргу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 від 21.01.2020 року та наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 16.01.2020 №23 (а.с.185).

Вважаючи оскаржуване рішення відповідача необґрунтованим, протиправним та незаконним, оскільки ним не враховані нові обставини, що мають суттєве значення для вирішення питання щодо надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовом вимог, суд зазначає, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п.45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У висновку Державної міграційної служби України від 06.03.2020 року по справі №2020КН/о за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 містяться обставини, які стали підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 179-184). З цього висновку вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у місті Ісфара, Согдійська область, Республіка Таджикистан, громадянин Республіки Таджикистан, одружений, віросповідання - іслам (суніт, салафіт). У якості документів, що посвідчують особу, надав копію національного паспорту громадянина Республіки Таджикистана ім`я ОСОБА_3 № НОМЕР_1 , виданого Управлінням внутрішніх справ В Ісфарі 05.03.2014 з терміном дії до 04.03.2024. Прибув до України 25.05.2017, легально, залізничним сполученням.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся 16.01.2020 до Головного управління ДМС в Харківській області. Основною причиною звернення за захистом ОСОБА_1 зазначив побоювання зазнати переслідувань за ознаками віросповідання та застосування до нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Також у висновку відповідача від 06.03.2020 року вказано, що підставою для відхилення його заяви слугувало те, що заявник звертався до територіального органу ДМС із відповідною заявою вдруге. Вперше шукач захисту звертався із заявою до Головного управління ДМС у Харківській області 18.12.2018. Рішенням ГУ ДМС України у Харківській області №203-19 від 05.06.2019 року, залишене в силі рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019, ухвалою Верховного Суду від 11.01.2020 по справі №520/6191/19, заявнику відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В повторній заяві та скарзі заявник взагалі не повідомляє про наявність обставин щодо переслідування та загроз життю, свободі та здоров`ю, які унеможливлюють його повернення до Республіки Таджикистан та Російської Федерації, де він тривалий час проживав (з 2001 по травень 2017 року). До матеріалів заяви шукачем захисту долучено лише інформацію по країні походження, яка, на його думку, свідчить про погіршення ситуації в Республіці Таджикистан та Російській Федерації.

Позивач прибув в Україну 25.05.2017, а за захистом звернувся лише у грудні 2018 року, після затримання правоохоронними органами України у жовтні 2018 року та поміщення до слідчого ізолятору, оскільки, відповідно до постанови правоохоронних органів РФ його оголошено у міжнародний розшук з метою арешту та екстрадиції для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого пунктом "з" частини 2 статті 105 КК РФ (вбивство) та пунктом "в" частини 4 статті 162 КК РФ (розбій). таким чином, заявник прибув до України не з метою отримання захисту, а ухиляючись від органів слідства Російської Федерації, намагаючись уникнути екстрадиції до країни-ініціатора розшуку. Заявник не бажає бути притягнутим до відповідальності, заявляючи про фальсифікацію проти нього кримінальної справи через небажання співпрацювати з ФСБ РФ та стверджує, що в разі його ув`язнення у Російській Федерації до нього будуть застосовані тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, а в разі повернення до Республіки Таджикистан, він зазнає переслідувань за ознаками віросповідання (салафізм - ультра-консервативний напрямок ісламу).

Враховуючи заборону салафітського напрямку ісламу в Республіці Таджикистан та інших країнах, головною ідеєю якого є всесвітній священний джихад проти невірних, повне заперечення світської влади і політичної системи, заявник може представляти небезпеку для суспільства та держави.

Причини загрози переслідування та побоювання, через які позивач покинув Російську Федерацію та не може повернутися до країни громадянської належності, зазначені в заяві про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 16.01.2020 є ідентичними причинам, зазначеним у попередній заяві від 18.12.2018, за результатами якої ДМС України прийнято рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, заявник не повідомив про нові обставини щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також не надав жодних документів, які б підтверджували загрозу переслідування в Республіці Таджикистан або на території Російської Федерації.

Відповідно до ст. 4 глави 1 розділу І КК РФ діє принцип рівності громадян перед законом: «Лица, совершившие преступления, равны перед законом и подлежат уголовной ответственности независимо от пола, расы, национальности, языка, происхождения, имущественного и должностного положения, места жительства, отношения к религии, убеждений, принадлежности к общественным объединениям, а также других обстоятельств».

За даними Виконавчого комітету СНГ, Російська Федерація та Республіка Таджикистан є країнами-учасницями Конвенції про передачу засуджених до позбавлення волі для подальшого відбування покарання від 06.03.1998 року, згідно зі статтею 5 якої, передача засудженого до позбавлення волі може бути здійснена за наявності умови, коли є письмова згода засудженого або в разі, якщо засуджений в силу віку, фізичного або психічного стану не може вільно висловлювати свою волю, - згода його законного представника.

За даними Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) Республіка Таджикистан є країною-учасницею Конвенції проти тортур та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, прийнятої резолюцією 39/46 Генеральної Асамблеї від 10.12.1984 року та раз на чотири роки звітує про прийняття законодавчих та адміністративних заходів по її виконанню перед Комітетом ООН проти тортур.

Відповідно до запита Генеральної прокуратури Російської Федерації від 15.11.2018 року №81/3-1512-17 про видачу заявника, остання гарантує, що її запит не має мети переслідування його за політичним мотивами, у зв`язку із расовою приналежністю, віросповіданням, національністю або політичними поглядами. Заявнику будуть надані всі можливості для захисту, у тому числі допомога адвокатів, він не буде підданий тортурам, жорстоким, нелюдським, принижуючим гідність видам поводження або покарання (статті 3, 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, а також відповідно до конвенції ООН, Ради Європи та протоколи до них), і буде притягнутий до кримінальної відповідальності тільки за ті злочини, у зв`язку з якими запитується його видача.

Також, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 по справі №520/6191/19 встановлено, що за результатами вивчення особової справи позивача та наданих матеріалів щодо політичного клімату країни походження, співбесід по уточненню викладених фактів, ДМС дійшла правильного висновку про те, що позивач не надав достовірних та обґрунтованих фактів щодо погроз, переслідування та загроз своєму життю в країні походження та Російській Федерації. Крім того, судами встановлено недоведеність фактів та обставин, які можна розцінювати. як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань та реальної індивідуальної шкоди та загрози життю у вигляду тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання у разі повернення до країни походження або Російської Федерації. Таким чином, органи ДМС та судом встановлено відсутність загрози для заявника стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною 1 статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 1 статті 7 Закону №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно частини 1 статті 8 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статті 8 Закону №3671-VI, передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №3671-VI, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

За приписами частини 5 статті 12 Закону №3671-VI, рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що вона підпадала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні, у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

Суд звертає увагу, що згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту" від 26 червня 2013 року №2013/32/ЕП, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення, відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту" від 26 червня 2013 року №2013/32/ЕП та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що "повторна заява" означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, після прийняття остаточного рішення за її попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття "нові обставини" може застосовуватись лише за умови, коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Представник позивача в позовній заяві та відповіді на відзив в обґрунтування позовних вимог щодо скасування рішення ДМС України від 06.03.2020 №20-20 вказує на неврахування суб`єктом владних повноважень при прийнятті рішення наданої ним до заяви інформації, зокрема:

1) ОСОБА_4 , Всемирный доклад 2019: Россия, 14 січня 2020, доступ за посиланням: https://www.refworld.оrg.ru/docid/5е254а8а7.html

2) Комітету проти тортур, «Заключні зауваження щодо шостої періодичної доповіді Російської Федерації від 28.08.2018р., доступ за посилання: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/15/treatybodyextermal/Download.aspx?symbolno=CAT/C/RUS/CO/6&Lang=En.

3) Публікація організації ОреnDemосrасу від 12.06.2019р. «ФСБ попереджає: відмова «співпрацювати» тягне за собою не менше 12 років тюрми», доступ за посиланням: https://www.ореndemосrасу.net/ru/fsb-preduprezdaet/ .

4) Публікація проекту Gulagu.net «Фабрикація кримінальних справ досягла загрозливих масштабів» від 30.11.2016р., доступ за посиланням: https://gulagu.net/news/9102.html.

5) Правозахисний центр «Меморіал», « Контртерор на Північному Кавказі: Погляд правозахисників. 2014 р - перша половина 2016 року , 2016р, доступ наступною адресою: https://www.геfworld.org.ru/docid/57bас1fс4.html.

6) Доповідь Комісії США з міжнародної релігійної свободи (USCIRF) «Таджикистан, щорічна доповідь 2018», доступ за посиланням: https://www.uscirf.gov/sites/default/files/Tsiikistan%202018_Russian.psf

7) Рада ООН з прав людини, Доповідь Спеціального доповідача з питання про право на свободу думок і їх вільне вираження про його місії в Таджикистан від 13.10.2017р., доступ за посиланням: https://documents-dds-ny.un.org/doc/UNDOC/GEN/G17/319/15/PDF/G1731915.pdf?OpenElement.

8) Доповідь Комісії США з міжнародної релігійної свободи (USCIRF) «Російська Федерація, щорічна доповідь 2017», доступ за посиланням: https://www.uscirf.gov/sites/default/files/Russia%20Russia%20translation.pdf.

9) Міжнародна комісія юристів, Таджикистан: безкарність за тортури підриває правосуддя і принцип верховенства закону, 31 жовтня 2017, доступ за посиланням: https://www.refworld.оrg.ru/docid/5ac5d5724.html

10) «Заключні зауваження щодо шостої періодичної доповіді Російської Федерації від 28.08.2018р. Комітет ООН проти тортур, доступ за посилання: https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/15/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CAT/C/RUS/CO/6&Land-En/

11) Бюлетні Правозахисного центру «Меморіал», в яких наведена практика ЄСПЛ, щодо порушення ст.2, 3 Європейської Конвенції з прав людини Російською Федерацією, відносно особи, яка притримувалась салафітського ісламу, доступ за посиланням: https://memohrc.org/ru/bulletins/situaciya-v-zone-konflikta-na-severnom-kavkaze-ocenka-pravozashchitnikov-osen-2018 «Цакоевы против России» (Тsакоуеvу v.Russіа, №16397/07), решение вынесено 2 октября 2018 года.

12) Рішення ЄСПЛ "Томова та інші проти Росії" від 09.04.2019р. (заява №18255/10), доступ

за посиланням: https://hudос.есhr.сое.іnt/rиs#%22іtemid%22:[%22001-173326%22];

https://еurореаn-соurt-helр.ru/dеlо-18255-10-tоmоvа-і-drugіе-рrоtіv-rossii/. Вказується на систематичне порушення ст.3 Європейської Конвенції під час транспортування ув`язнених у Російській Федерації.

13) Комітет ООН проти тортур, Заключні зауваження по третьому періодичної доповіді Таджикистану від 18.06.2018р., САТ/С/ТJK/СО/3, доступ за посиланням: https://tbinternet.ohchr/org/_layouts/15/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CAT/C/TJK/CO&Lang=Ru/

Суд зазначає, що посилання на інформацію із відкритих джерел щодо здійснення терористичних актів та території країни походження позивача, у даному випадку, будь-яким чином не свідчить про наявність, визначених у Законі №3671-VI ознак, за яких позивача можна вважати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Здійснення певними угрупуваннями окремих актів проти життя та здоров`я людей у певній країні, не дає підстави для висновку про наявність підстав для визнання громадян цієї країни біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту безпеку та переслідувань на батьківщині та на території Російської Федерації заявником в повторній заяві від 16.01.2020 не наведено. Актуалізована інформація по країні походження заявника не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду заяви по суті. Слід зазначити, що у даному випадку не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини у Республіці Таджикистан, Російській Федерації та особистою загрозою для життя чи безпеки заявника.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку, що Державна міграційна служба України правомірна дійшла висновків, що у повторній заяві шукачем захисту не наведено фактів та аргументів, за яких доцільно проведення повної процедури.

У рішенні Комітету проти катувань у справі "Мініані проти Канади" (САТ/С/43А)/331/2007) констатовано, що існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після її повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека.

Що стосується тягаря доказу, то Комітет зауважив, що автору тверджень необхідно надати обґрунтовані твердження і, при оцінці ступеня ризику, повинні аналізуватися підстави, що виходять за межі одних лише умоглядних припущень або підозр. Комітет вважає, що для цілей статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа повинна піддаватися прогнозованій, реальній та особистій загрозі.

Судом при перевірці оскаржуваного рішення на відповідність до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування заявника в Україні, подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, не виникло.

Таким чином, суд доходить до висновку що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про надання відповідного статусу.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, а відтак не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.14 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Панченко О.В.