Справа № 340/182/20
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/182/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Петренко О.С.

за участі секретаря судового засідання - Ярошук Т.О.,

представника позивача - Лінчевський Д.Ю.,

представника відповідача - Болотських А.Ю., Колісніченко О.В.,

представника третьої особи -Лінчевський Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: Cоколівської сільської ради, вул. Шевченка,23, с. Соколівське, Кропивницький район, Кіровоградська область,27641

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Соколівської сільської ради:

від 06 липня 2016 року №548 "Про закріплення земельної ділянки за територіальною громадою с. Нова Павлівка",

від 14 березня 2019 року №2288 "Про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загального користування",

від 08 серпня 2019 року №2696 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (земельної ділянки)".

Ухвалою суду від 06.02.2020 року справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні (а.с.138-139).

Ухвалою суду від 03.04.2020 року закрито підготовче провадження в справі, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Відповідач правом на надання відзиву не скористався.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні частково визнав позов, зазначивши про протиправність рішення №2696 від 08.08.2019 року, проти задоволення іншої частини позовних вимог заперечив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши у судовому засіданні надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності на підставі наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя належить житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 07.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цариченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №894.

Позивачу на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), під кадастровим номером :53:000:0023, на якій розташований зазначений вище житловий будинок з господарсько - побутовими спорудами. Земельна ділянка надана у власність рішенням Соколівської сільської ради від 27.05.2016 року за №460.

Третій особі на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,1200 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер - :53:000:0526, розташована у с. Нова Павлівка Кропивницького району Кіровоградської області. Вказана земельна ділянка надана у власність рішенням Соколівської сільської ради від 14.03.2019 року за №2251 "Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва гр. ОСОБА_2 ".

Рішенням Соколівської сільської ради від 06.07.2016 року за №548 "Про закріплення земельної ділянки за територіальною громадою с. Нова Павлівка" (далі - рішення №548 ) закріплено земельну ділянку за територіальною громадою с. Нова Павлівка «для розширення кладовища» (т.1,а.с.13).

Рішенням Соколівської сільської ради від 14.03.2019 року за №2288 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки для загального користування" (далі - рішення №2288), яким надано дозвіл територіальній громаді Соколівської сільської ради на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, орієнтовним розміром 5,1000 га - землі під кладовища, за рахунок земель житлової та громадської забудови, розташованої в с. Нова Павлівка Кропивницького району Кіровоградської області (т.1,а.с.28).

Рішенням Соколівської сільської ради від 08.08.2019 року за №2696 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (земельної ділянки)" (далі - рішення №2696), яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель (земельної ділянки) житлової та громадської забудови комунальної власності, загальною площею 5,0978 га за адресою - Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Нова Павлівка, кадастровий номер - :53:000:0534 (т.1,а.с.16).

Позивач вважає зазначені рішення протиправними, оскільки вони прийняті з численними порушеннями:

- проекти рішень №548 та №2288 не були опубліковані (оприлюднені ) відповідачем в установленому законодавством порядку, що не дозволило позивачу своєчасно дізнатись про їх існування;

- проекти оскаржуваних рішень не погоджувались з установами санітарно - епідеміологічної служби та не відповідають генеральному плану розвитку с. Нова Павлівка;

- обов`язок по обов`язковому розгляду питання розширення меж кладовища на зборах громади села, а також по наданню проектів рішень депутатам сільською радою не виконано.

Перевіряючи оскаржувані рішення відповідача на відповідність положенням частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно пунктів "а", "б" статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина 5).

Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою (частина 6).

Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частин 1, 2 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

Згідно пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з підпунктом 11 пункту «а» статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до власних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить забезпечення утримання в належному стані кладовищ, інших місць поховання та їх охорони.

Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання регулює Закону України "Про поховання та похоронну справу".

Відповідно до ст.1 вищезазначеного Закону поховання це діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно з ч.2 ст.1 того ж Закону, кладовище - це відведена в установленому законом порядку земельна ділянка з облаштованими могилами та/або побудованими крематоріями, колумбаріями чи іншими будівлями та спорудами, призначеними для організації поховання та утримання місць поховань.

Відповідно до ч.5 Закону України "Про поховання та похоронну справу", державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання впроваджуються в порядку, передбаченому законом, з метою забезпечення безпеки життя та здоров`я людей, тварин, охорони рослин, а також майна та довкілля, створення умов для раціонального використання всіх видів ресурсів. Державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання складаються з: обов`язкових містобудівних, екологічних вимог та санітарно-гігієнічних норм щодо створення та функціонування кладовищ, крематоріїв, інших місць поховань; технічних умов щодо виготовлення предметів ритуальної належності; необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання померлих і ритуального обслуговування населення; єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку видів ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності. Розроблення і прийняття державних стандартів у галузі поховання здійснюється в порядку, встановленому законом.

За правилами першої та п`ятої частин статті 8 зазначеного Закону, організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами.

Органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи в межах своєї компетенції: 1) вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання; 2) забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання; 3) створюють ритуальні служби; 4) вирішують питання про надання за рахунок коштів місцевих бюджетів ритуальних послуг у зв`язку з похованням самотніх громадян, ветеранів війни та праці, а також інших категорій малозабезпечених громадян; про надання допомоги на поховання померлих громадян в інших випадках, передбачених цим Законом; 5) здійснюють контроль за дотриманням законодавства стосовно захисту прав споживачів у частині надання суб`єктами господарювання ритуальних послуг та реалізацією ними предметів ритуальної належності; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003р. № 193, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 8.09.2004р. за № 1113/9712 (далі за текстом - Порядок № 193) для розміщення місця поховання спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування відповідно до вимог земельного законодавства та гігієнічних вимог щодо облаштування і утримання кладовищ у населених пунктах України (ДСанПіН 2.2.2.028.99) надається земельна ділянка. Наявність місця поховання передбачається проектом планування та забудови населеного пункту з урахуванням подальшого розширення його території.

Площа ділянки, відведеної під місця традиційного поховання, визначається з розрахунку 0,24 га на 1000 чоловік, що проживають у міській, та 0,1 га на 1000 чоловік у сільській місцевостях. Для організації поховання урн з прахом померлого ця норма становить 0,02 га на 1000 чоловік. Розміри земельних ділянок, що відводяться для поховання, допускається уточнювати залежно від співвідношення місць традиційного поховання і місць для поховання урни з прахом, з урахуванням місцевих умов.

Мінімальна територія місць поховань - 0,5 га.

Зважаючи на викладені правові норми, саме на органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи покладено обов`язок забезпечення дотримання законодавчих норм при виділенні земельних ділянок для організації місць поховання та забезпечення відповідної діяльності таких місць.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 Закону України "Про поховання та похоронну справу", для розміщення місця поховання рішенням уповноваженого органу в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування надається земельна ділянка.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують планування та впорядкування території місць поховання згідно з генеральними планами забудови відповідних населених пунктів та іншої містобудівної документації з дотриманням обов`язкових містобудівних, екологічних та санітарно-гігієнічних вимог.

Підпунктом 1.1 пункту 1 Порядку № 193 передбачено, що для розміщення місця поховання спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування відповідно до вимог земельного законодавства та гігієнічних вимог щодо облаштування і утримання кладовищ у населених пунктах України (ДСанПіН 2.2.2.028.99) надається земельна ділянка. Наявність місця поховання передбачається проектом планування та забудови населеного пункту з урахуванням подальшого розширення його території.

Положеннями статті 114 Земельного кодексу України визначено, що санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови.

У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Правовий режим земель санітарно-захисних зон визначається законодавством України.

Отже, санітарно-захисна зона - це земельна ділянка, яка оточує об`єкти, що є джерелами виділення шкідливих речовин та щодо якої існують законодавчо встановлені обмеження на розташування на ній інших об`єктів та провадження в ній певної діяльності.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 року за № 173, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 року за № 379/1404 затверджено Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (надалі - Правила).

Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (включають основні гігієнічні вимоги до планування і забудови як нових, так і існуючих міських та сільських поселень України, їх санітарного упорядкування та оздоровлення.

Абзацом 8 пункту 5.4. Правил визначено, що територія санітарно-захисної зони не повинна розглядатись як резерв нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту об`єктів підприємства та розширення селищної території.

У санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих, аварійних селищ; дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів; спортивних споруд, садів, парків, садівницьких товариств; охоронних зон джерел водопостачання, водозабірних споруд та споруд водопровідної розподільної мережі (пункт 5.10. Правил).

Додатком № 4 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів встановлено, що для санітарно-технічних споруд та установок комунального призначення санітарно-захисні зони слід встановлювати в залежності від їх санітарної класифікації та потужності, зокрема, клас ІІІ - для кладовищ, санітарно-захисна зона складає 300 метрів.

Ці Правила є обов`язковими для дотримання всіма державними, кооперативними, колективними та приватними підприємствами, організаціями та установами незалежно від відомчого підпорядкування та форм власності, а також посадовими особами та громадянами України, інвесторами-громадянами інших держав (пункт 1.2. Правил).

Також, відповідно до пункту 4.11 Державних будівельних норм "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (далі - ДБН № 3602-92), у санітарно-захисній зоні не допускається розміщувати житлові будинки, дитячі дошкільні установи, загальноосвітні школи, установи охорони здоров`я та відпочинку, спортивні споруди, сади, парки, садівницькі товариства й городи.

Суд зазначає, що ДБН № 3602-92 поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми обов`язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об`єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень.

Також суд звертає увагу, що положеннями статті 50 Конституції України та статті 40 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення" унормовано, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про поховання та похоронну справу", державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання впроваджуються в порядку, передбаченому законом, з метою забезпечення безпеки життя та здоров`я людей, тварин, охорони рослин, а також майна та довкілля, створення умов для раціонального використання всіх видів ресурсів.

Державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання складаються з: обов`язкових містобудівних, екологічних вимог та санітарно-гігієнічних норм щодо створення та функціонування кладовищ, крематоріїв, інших місць поховань; технічних умов щодо виготовлення предметів ритуальної належності; необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання померлих і ритуального обслуговування населення; єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку видів ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності.

Розроблення і прийняття державних стандартів у галузі поховання здійснюється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" постановою Головного державного санітарного лікаря України від 01.07.1999 року № 28 затверджені "Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України" ДСанПіН 2.2.2.028-99.

Державні санітарні правила та норми поширюються на органи та установи житлово-комунального господарства виконавчих комітетів місцевих (селищних) рад народних депутатів, сільвиконкоми, підприємства і організації, що надають ритуальні послуги чи реалізують предмети похоронного призначення на території України.

Згідно з пунктом 3.2 ДСанПіН місцезнаходження кладовищної ділянки та її розміри передбачаються генеральним планом розвитку населеного пункту; відведення земельної ділянки під кладовище, проекти улаштування нових кладовищ, розширення і реконструкції діючих підлягають погодженню з місцевими установами державної санітарно-епідеміологічної служби.

За правилами пункту 3.5 розділу 3 ДСанПіН 2.2.2.028-99, кладовища повинні бути розміщені в приміській зоні міських поселень і поблизу місць розташування сіл. Санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м (Державні санітарні правила № 379/1404), а від території кладовища для поховання урн після кремації до житлових і громадських будівель та об`єктів, що прирівняні до них, має бути не меншою 100 м.

Згідно з приміткою до цього пункту у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення: житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих; дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів; спортивних споруд, садів, садівницьких товариств; джерел централізованого водопостачання, водозабірних споруд, споруд водопровідної розподільної мережі.

Відповідно до пункту 3.12. ДСанПіН санітарно-захисна зона закритих кладовищ (по закінченню кладовищного періоду) до житлових, громадських будівель, установ і зон відпочинку та об`єктів, які прирівняні до них, може бути зменшена: в міських поселеннях до 50 м, у сільських поселеннях до 100 м.

Пунктом 3.3 розділу 3 Гігієнічних вимог передбачено, що територія ділянки, відведеної під кладовище, не повинна піддаватись дії зсувів і обвалів, затоплюватись чи підтоплюватись талими, дощовими і паводковими водами та має характеризуватись легко аерованими ґрунтами. Ділянка має мати схил у протилежний бік від населеного пункту і відкритих водоймищ, які використовуються для господарсько - побутових потреб.

Так, в судовому засіданні представник позивача наголошував, що у разі збільшення меж території кладовища відстань між будинками та кладовищем зменшиться, що є порушенням санітарно-гігієнічних норм, тому на думку позивача, відповідач допускає порушення щодо недотримання та не виконання санітарних норм.

Крім того, представник позивача зазначив, що навколо земельної ділянки, виділеної під розширення кладовища, зі сторони населеного пункту відсутня захисна зелена зона по периметру та зелені насадження, що свідчить про недотримання норм ДБН.

Також представник позивача в судовому засіданні зазначив, що санітарно - захисна зона від території кладовища до меж земельних ділянок мешканців с. Нова Павлівка є значно меншою, ніж 300 м, а отже місце розташування земельної ділянки під кладовище не відповідає вимогам ДБН та Гігієнічним вимогам.

В судовому засіданні представником позивача зазначено, що територія земельної ділянки з кадастровим номером :53:000:0534, виділеної під розширення території кладовища має схил і бік населеного пункту та водойми (ставка). На території домоволодінь мешканців с. Нова Павлівка, на відстані, меншій, ніж 300 м від межі вказаної земельної ділянки знаходяться колодязі, централізоване водопостачання у селі відсутнє.

Вказане підтверджено також і висновком експерта, складеного за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи №271 від 23.03.2020 р. (а.с.175-187), в якому встановлено, що:

- за результатами проведених досліджень, зроблено висновок про те, що відстань від земельної ділянки кадастровий номер :53:000:0534 до земельної ділянки кадастровий номер :53:000:0023 (земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 ) згідно наданих документів становить 172,95 м

- за результатами проведених досліджень, зроблено висновок про те, що відстань від земельної ділянки кадастровий номер :53:000:0534 до незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер - :53:000:0023 (земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 ) за адресою - АДРЕСА_3 становить 260,92 м

- за результатами проведених досліджень, зроблено висновок про те, що згідно наданих документів, земельна ділянка кадастровий номер :53:000:0534 має ухил у напрямку с. Нова Павлівка Кропивницький район Кіровоградської області.

Представники відповідача не заперечували в судовому засіданні щодо допущених порушень.

Судом також враховано лист Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 05.12.2019 року за №12.2-10/1112, наданий на адвокатський запит, зі змісту якого встановлено, що відповідно до вимог п.5.9 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затв. наказом МОЗ України від 19.06.1996р. №173, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за №379/1404 від 24.07.1996 р. - розміри санітарно - захисних зон для нових видів виробництв, підприємств та інших виробничих об`єктів з новими технологіями, а також зміна цих зон (збільшення чи зменшення) затверджуються головою Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на підставі результатів проведення державної санітарно - епідеміологічної експертизи відповідних матеріалів. За інформацією з реєстру висновків санітарно - епідеміологічної експертизи, виданих Держспоживслужбою, з серпня 2016 року по т.ч. до зазначеного реєстру висновки щодо кладовища, розташованого на території с. Нова Павлівка, Кропивницького району Кіровоградської області, не включені (т.1,а.с.21).

У судовому засіданні представником відповідача зазначено про визнання позову у частині протиправності рішення Соколівської сільської ради №2696 від 08.08.2019 року.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що рішення Соколівської сільської ради № 2288 від 14.03.2019 року та №2696 від 08.08.2019 року є необґрунтованими, а також не відповідають критеріям розсудливості, добросовісності та прийняті з численними порушеннями, а тому підлягають скасуванню.

Щодо рішення №548 від 06 липня 2016 року, яким закріплено земельну ділянку за територіальною громадою с. Нова Павлівка для розширення кладовища, суд зазначає наступне.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 Земельного кодексу України, комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Суд, проаналізувавши зміст оскаржуваного рішення №548 від 06.07.2016 р. встановив, що воно прийнято відповідачем в межах його виключних повноважень, спрямовано на захист інтересів територіальної громади с. Нова Павлівка. Крім того, зі змісту рішення не встановлено, яку саме земельну ділянку та якою площею закріплено, що в свою чергу не може свідчити про порушення прав позивача.

Водночас, суд звертає увагу, що позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження обставин та тверджень, які викладені у позовній заяві, а саме яким саме чином рішення №548 від 06.07.2019 року порушує його права, а тому у вказаній частині слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що витрати позивача, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Соколівської сільської ради, у відповідності до кількості задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243 - 246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Cоколівської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Соколівської сільської ради від 14 березня 2019 року №2288 "Про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загального користування" та від 08 серпня 2019 року №2696 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (земельної ділянки)".

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Соколівської сільської ради Кіровоградської області

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 4333,33 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Соколівської сільської ради Кіровоградської області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено та підписано 15.09.2020 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко