Справа № 640/23291/19
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року (розглянута в порядку спрощеного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач) з вимогами:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови виплатити пенсію без обмеження її максимальним розміром, яка оформлена листом ГУ ПФУ в м. Києві від 31.05.2019 №118009/02/А-7734;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві виплачувати пенсію за вислугу років без обмеження її максимальним розміром у сумі 37580,04 грн та здійснити виплату різниці між отриманою та належною до сплати сумами пенсії починаючи з 26.06.2018 до дати рішення суду, однією сумою.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив про протиправність відмови відповідача у виплаті йому пенсії за вислугу років, яка призначена відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII без обмеження максимальним розміром. Як вказує позивач, на момент подання заяви він мав право на пенсію без обмеження її максимальним розміром на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, оскільки проходить військову службу працюючи у військовій прокуратурі під час особливого періоду, який триває, проте відповідачем безпідставно не враховано вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, відповідно до яких до позивача не можуть застосовуватися обмеження максимального розміру пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року позов задоволено частково: визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років без обмеження її максимальним розміром, яка оформлена листом від 31.05.2019 №118009/02/А-7734; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16; код ЄДРПОУ - 42098368) виплачувати ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ІПН - НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум, з 26.06.2018; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем у справі подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та з 26.06.2018 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII.

Згідно із розрахунком пенсії позивача, вона обрахована відповідно до статті 86 Закону №1697-VII у розмірі 60% від суми заробітної плати, основний розмір пенсії від середнього заробітку - 37 165, 79 грн., цільова допомога учасникам бойових дій - 40,00 грн, підвищення учасникам бойових дій - 374,25 грн.

Розмір пенсії позивача обмежений максимальною величиною і до виплати з 01.07.2019 становить 14970,00 грн.

Не погоджуючись із діями відповідача в частині обмеження пенсійного забезпечення позивач 17.05.2019 звернувся із заявою до ГУ ПФУ в м. Києві, у відповідь на яку отримав лист за №118009/02/А-7734 від 31.05.2019 яким позивача повідомлено, що на підставі положень статті 86 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 132 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) з урахуванням положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» пенсійна виплата становить 14970,00 грн (1497,00 х 10).

На підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що згідно виданої Військовою прокуратурою Центрального регіону України довідки від 19.11.2019 за №11/186вих-19, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій прокуратурі Центрального регіону України на посаді начальника відділу організації представництва інтересів держави, протидії корупції у воєнній сфері.

Позивач, вважаючи обмеження розміру його пенсії максимальним розміром протиправним, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно абзацу 6 частини п`ятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII (в редакції змін, внесеними згідно із Законами №911-VIII та №1774-VIII) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Пунктом 132 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що максимальний розмір пенсії, призначеної на умовах законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про наукову і науково-технічну діяльність» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», установлено у 2018 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 12.12.2018 у розмірі - 1497 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлено: з 01.01.2019 - 1497 гривень, з 01.07.2019 - 1564 гривні, з 01.12.2019 - 1638 гривень.

Щодо проходження військової служби ОСОБА_1 під час дії особливого періоду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції враховує судову практику з цього питання.

Так, у постанові від 07.11.2018 у справі №755/12037/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що особливий період відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Наведена позиція неодноразово висловлювалась і у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №131/1449/16-ц, від 14.02.2018 у справі №727/2187/16-ц, від 20.02.2018 у справі №640/4439/16-ц, від 21.02.2018 у справі №211/1546/16-ц, від 25.04.2018 у справі №205/1993/17-ц.

З огляду на таку судову практику застосування норм матеріального права, колегія суддів погоджується із висновком усду першої інстанції, що станом на час вирішення питання про призначення позивачу пенсії, він проходив військову службу та обіймав посаду в органах військової прокуратури в особливий період.

За твердженням позивача, на нього як на військовослужбовця, який проходить службу в органах прокуратури поширюються перехідні положення Закону №911-VIII та Закону №1774-VІІІ.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №911-VIII обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах в <...> органах військової прокуратури <...>. Після завершення особливого періоду виплата пенсій таким особам здійснюється згідно із законодавством.

Згідно пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VІІІ обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу <...> або перебувають на посадах в органах військової прокуратури <...>. Після завершення особливого періоду виплата пенсій таким особам здійснюється згідно із законодавством.

Таким чином, обмеження щодо максимального розміру пенсії не можуть бути застосовані до позивача, оскільки він проходить військову службу в органах військової прокуратури під час дії особливого періоду.

За наведених підстав не може бути застосовано до позивача положення абзацу 6 частини п`ятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII, яким встановлюються обмеження максимального розміру пенсії, оскільки такі обмеження передбачені Законом №911-VIII та Законом №1774-VІІІ, відповідно не можуть поширюватись на позивача, який проходить військову службу в особливий період на відповідній посаді у військовій прокуратурі Центрального регіону України.

Відповідачем, як правову підставу для обмеження максимальним розміром пенсії позивача зазначено Закон №1058-IV.

Проте пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 03.10.2017 №2148-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», яким внесені зазначені зміни до Закону №1058-IV установлено, що норми статті 86 Закону №1697-VII щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ). Відповідні зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не вносились, тому до спірних відносин підлягають застосуванню положення статті 86 Закону №1697-VII.

З огляду на висновки суду про застосовність до спірних відносин положень статті 86 Закону №1697-VII з урахуванням особливостей, встановлених прикінцевими та перехідними положеннями Закону №911-VIII та Закону №1774-VІІІ щодо непоширення на позивача, який проходить військову службу в особливий період на відповідній посаді у військовій прокуратурі Центрального регіону України, обмежень встановлених Законом №1697-VII, а також пунктом 132 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV щодо обмеження пенсії максимальним розміром, незастосовність до позивача вимог пункту 132 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV з урахуванням пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VII, суд доходить висновку, що відповідачем виплачувалась пенсія позивачу в розмірі 14970 грн без достатніх правових підстав.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що порушення прав позивача спричинене нарахуванням і виплатою відповідачем суми пенсії, обрахунок якої не узгоджується з положеннями законодавства, що регулюють спірні правовідносини і таке порушення триває з дати прийняття ГУ ПФУ в м. Києві відповідного рішення по день постановлення рішення у даній справі, оскільки самостійно відповідачем не усунуто, навіть після звернення ОСОБА_1 із заявою 17.05.2019. Наведене вказує на безпідставність тверджень відповідача щодо наявності правових підстав для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду.

Відтак, з урахуванням частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України слід визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в м. Києві щодо виплати позивачу пенсії за вислугу років без обмеження її максимальним розміром, яка оформлена листом ГУ ПФУ в м. Києві від 31.05.2019 №118009/02/А-7734.

Щодо позовної вимоги про покладення на відповідача обов`язку виплачувати позивачу пенсію за вислугу років, призначену з 26.06.2018, без обмеження її максимальним розміром у сумі 37580,04 грн та здійснити виплату різниці між отриманою та належною до сплати сумами пенсії починаючи з 26.06.2018 до дати рішення суду, однією сумою, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначена вище вимога підлягає частковому задоволенню, оскільки розрахунок пенсії позивача за вислугу років, яка підлягає до виплати щомісячно не належить до повноважень суду.

Повноваження щодо розрахунку розміру пенсії позивача, що підлягає виплаті належить виключно до повноважень органу Пенсійного фонду України, тобто є дискреційними повноваженнями органу Пенсійного фонду України, суд в межах повноважень визначених Кодексом адміністративного судочинства України вправі вирішити питання про правомірність порядку, умов, строків нарахування та виплати пенсії, її складових, а не конкретно визначеного розміру пенсії, тому в даному випадку правильним способом захисту буде зобов`язання відповідача здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

М.І. Кобаль