Справа № 826/12188/18
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 826/12188/18

адміністративне провадження № К/9901/21638/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі №826/12188/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування наказу №1956/7 від 6 червня 2018 року, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Суть справи

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Міністерства юстиції України про скасування наказу Міністерства юстиції України №1956/7 від 6 червня 2018 року "Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та інших від 26 квітня 2018 року №26/04" та зобов`язання Міністерства юстиції України розглянути повторно скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та інших від 26 квітня 2018 року №26/04.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка разом з іншими власниками земельних ділянок в порядку, визначеному статтею 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" 26 квітня 2018 року звернулася до Міністерства юстиції України із скаргою №26/04 на рішення державного реєстратора Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області Таваліки Ольги Миколаївни, ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що зареєстрована у відповідача 5 травня 2018 року за №14167-33-18. Зазначена скарга мотивована тим, що позивачка разом з іншими власниками земельних ділянок дізналися про те, що в квітні 2018 року, під час проведення зборів власників земельних ділянок (паїв), земельні ділянки, які належать їм на праві власності, перебувають у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Латінвест». Про безпідставність використання Товариством з обмеженою відповідальністю «Поділля Латінвест» земельної ділянки позивачки та інших скаржників, ОСОБА_1 стало відомо з отриманої 26 квітня 2018 року інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Латінвест». Крім того, з відомостей зазначеної вище інформаційної довідки позивачка та інші скаржники дізналися про існування договорів оренди належних їм земельних ділянок, які ними не укладались. Орендарем за такими договорами являлось Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Латінвест».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 9 серпня 2018 року справу віднесено до справ незначної складності, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 15 квітня 2020 року, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року, позов задовольнив:

- скасував наказ Міністерства юстиції України №1956/7 від 6 червня 2018 року «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та інших від 26 квітня 2018 року №26/04»;

- зобов`язав Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та інших від 26 квітня 2018 року №26/04».

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що вимоги до оформлення скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України, що подається особою, яка вважає, що її права порушено, передбачені пунктами 1-6 частини п`ятої статті 37 Закону України №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", тоді як абзац 8 частини п`ятої цієї статті визначає, зокрема, вимоги до оформлення доданих до скарги копій документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором. Таким чином, відповідач дійшов помилкового висновку, що саме скарга ОСОБА_1 оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою статті 37 Закону України №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При цьому, за приписами частини п`ятої статті 37 Закону України №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вимога про додання до скарги копій документів, які підтверджують факт порушення прав скаржника, не носить обов`язкового характеру, оскільки такі засвідчені копії додаються до скарги лише за їх наявності.

У своїй касаційній скарзі Міністерство юстиції України просить скасувати судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ознайомившись з доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Частиною першою статті 13 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 КАС України регламентовано перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 КАС України), а також через складність та інші обставини (частина третя статті 12 КАС України).

Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмета доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

У цій справі суд першої інстанції, урахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткові обставини, які виключають відмову у відкритті касаційного оскарження у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, Судом не встановлені.

Верховний Суд звертає увагу, що вжите національним законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо. Однак, скаржник не навів конкретних фактів наявності значного суспільного інтересу саме до цієї конкретної справи, а лише висловив припущення щодо можливої зацікавленості окремих осіб.

Також з матеріалів касаційної скарги не вбачається виняткового випадку й того, що рішення у цій справі, у контексті індивідуальних ознак цього спору, тягне за собою наслідки, які мають самобутню своєрідність, особливості, характерні виключно для особи, яка подає касаційну скаргу.

Отже, скаржник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи. Застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію.

Оскільки касаційна скарга Міністерства юстиції України подана на судові рішення, прийняті у справі незначної складності, що була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 3, 12, 328, 333 КАС України

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі №826/12188/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування наказу №1956/7 від 6 червня 2018 року, зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду