Справа № 300/1598/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/1598/20 пров. № А/857/8430/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Затолочного В.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 300/1598/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Тимощук О.Л.,

час постановлення ухвали 08.07.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 08.07.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ) 03.07.2020 звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі, також відповідач), у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 29.12.2017 року ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 29.12.2017 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2017 по день ухвалення судового рішення у справі, з врахуванням середньоденної заробітної плати, обчисленої з грошового забезпечення за повні два місяці перед звільненням без відрахування сплачених податків.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 300/1598/20 позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується із ухвалою суду про відмову у відкритті провадження. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд фактично позбавляє позивача права на звернення до суду за захистом порушеного права. Апелянт вказує, що згідно ст. 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а тому, нараховуючи на виконання рішення суду індексацію грошового забезпечення, відповідач був зобов`язаний нарахувати і виплатити компенсацію, однак цей свій обов`язок не виконав, що є протиправним.

Крім того, Закон №2050-ІІІ передбачає не обов`язок, а право особи звернутися до роботодавця з приводу виплати компенсації. Основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Отже, законодавством не передбачена можливість досудового порядку вирішення спору щодо невиплати компенсації.

Додатково зазначає, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.03.2020, ухваленого по справі №300/129/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби в період з 01.01.2016 по 29.12.2017 року, правовідносини щодо несвоєчасного, повного розрахунку при звільненні не були предметом розгляду у вказаній справі.

Просить скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 300/1598/20 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання здійснити такі нарахування і виплату, за відсутності рішення відповідача про відмову у вчиненні таких дій, - є передчасними, оскільки законодавцем передбачене обов`язкове досудове врегулювання спору у правовідносинах щодо виплати компенсації втрати частини доходів, шляхом подання відповідної заяви до уповноваженого органу, та виключно відмову останнього за наслідком розгляду такого звернення особа може оскаржити у судовому порядку.

Додатково суд першої інстанції зазначив, що зі змісту долученого до матеріалів позову копії рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.03.2020, ухваленого по справі №300/129/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що судом визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 29.12.2017; зобов`язано нарахувати і виплатити позивачу таку індексацію за вказаний період.

Отже, враховуючи відсутність спору між сторонами щодо здійснення будь-яких інших виплат, належних позивачу на момент звільнення, окрім індексації грошових доходів, встановлення правомірності бездіяльності відповідача щодо непроведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні було предметом розгляду судом іншої адміністративної справи, рішення ухвалене за наслідком розгляду якої, згідно тверджень позивача, виконано відповідачем у повному обсязі добровільно.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

З обставин справи вбачається, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, які стали підставою для прийняття оскаржуваної ухвали.

Розглядувані правовідносини регулюються Законом України № 2050-ІІІ від 19.10.2000р. «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затв. постановою КМ України № 159 від 21.02.2001р.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати (грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з п.2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).

Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, від 05.10. 2018 у справі № 127/829/17, від 12.02.2019 у справі № 814/1428/18, від 08.08.2019 у справі № 638/19990/16-а.

Відповідно до статті 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Статтею 7 вказаного Закону встановлено право особи оскаржити у судовому порядку відмову власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації.

Таким чином, законодавцем не передбачено обов`язкове досудове врегулювання спору у правовідносинах щодо виплати компенсації втрати частини доходів, шляхом подання відповідної заяви до уповноваженого органу, як про це зазначає суд першої інстанції, а передбачено право на таке звернення та оскарження відмови за наслідком розгляду звернення, яке особа може оскаржити у судовому порядку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на неповно, і не всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу положень статті 13 розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, що в свою чергу відповідно до п.4 ч.1 ст.320 КАС України, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 300/1598/20 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді В. С. Затолочний
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 17.09.2020 року