Справа № 240/6057/20
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/6057/20

Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

15 вересня 2020 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Драчук Т. О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, викладену в листі від 10 березня 2020року, у зарахуванні ОСОБА_1 періоду навчання в Київському військовому ліцеї з 24 серпня 1994 року по 13 червня 1996 року до загальної вислуги років у Збройних силах України;

- зобов`язати Міністерство оборони України зарахувати ОСОБА_1 період навчання в Київському військовому ліцеї з 24 серпня 1994 року по 13 червня 1996 року до загальної вислуги років у Збройних силах України.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Київський військовий ліцей, в якому навчався позивач не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону №2232-ХІІ, тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з вичерпним переліком її видів, що закріплений у ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ.

Також апелянтом до суду апеляційної інстанції 03.09.2020 подано клопотання, у якому апелянт просить врахувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 1.08.2020 у справі №240/119/19, яким скасовано рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 у справі №240/119/19, та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про зарахування спірного періоду навчання до загальної вислуги років. Тобто, позивач намагається повторно зобов`язати суб`єкта владних повноважень зарахувати період навчання у ліцеї.

Сторони в судове засідання не з`явилися, повноважних представників не направили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу і 25.01.2020 наказом відповідача звільнений з військової служби в запас.

20.02.2020 позивач звернувся до Відповідача про зарахування до загальної вислуги років період навчання в Київському військовому ліцеї з 24.08.1994 по 13.06.1996.

За результатами розгляду такого звернення відповідач в особі заступника директора департаменту фінансів Міністерства оборони України листом від 10.03.2020 відмовив позивачу у зарахуванні до загальної вислуги років період його навчання в Київському військовому ліцеї з 24.08.1994 по 13.06.1996.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 24 п. 3 ч. 1 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" в редакції від 25 березня 1992 року, виходив з того, що відповідно до норм вказаного закону, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов 'язаних.

Суд першої інстанції погодився із доводами відповідача, що навчання у військовому ліцеї не підпадає під жоден із видів військової служби, який перелічений в ст. 2 Закону №2232-ХІІ, проте відповідачем протиправно не враховано, що за суттю позовних вимог позивача вказаний період навчання підлягає врахуванню до загальної вислуги років, що враховується при призначенні пенсії відповідно до судового рішення.

При цьому, суд першої інстанції також послався на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 240/119/19, що набрало законної сили, визнано протиправну відмову Військової прокуратури Центрального регіону України (за місцем служби Позивача) у зарахуванні спірного періоду навчання до загальної вислуги років та зобов`язано період його навчання в Київському військовому ліцеї з 24.08.1994 по 13.06.1996 зарахувати до загальної вислуги років.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон).

Приписи абз. 4 ч. 1 ст. 24 Закону у редакції, яка була чинна на час вступу позивача до Київського військового ліцею, було визначено, що для допризовників, призовників і військовозобов`язаних початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом.

Разом з тим, вищенаведена редакція статті діяла до внесення змін Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", згідно якого ця стаття була викладена в іншій редакції, яка вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі із днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Указані зміни набули чинності з 31.07.1999 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, на час звернення позивача із вимогою про зарахування йому періоду навчання у Київському військовому ліцеї до строку військової служби, норма права, яка визначала, що початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), не діяла.

Відповідно до Закону України "Про загальну середню освіту" ліцей (ліцей-інтернат) - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).

Положенням про військові ліцеї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1087, визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.

Судом встановлено, що Київський військовий ліцей (а в подальшому Київський військовий ліцей імені Івана Богуна) був створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 року №490, на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Документом, що засвідчує період навчання позивача Київському військовому ліцеї є Атестат про повну загальну середню освіту (а.с16).

Отже, військовий ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону № 2232-XII, тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі з метою підготовки до вступу у військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.

Слід зазначити, що Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, від 16 квітня 2013 року у справі № 21-107а13, від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-330а13) неодноразово вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 "Про реформу системи військової освіти" військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.

Аналогічна позиція міститься й в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №818/1880/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 540/902/19, від 12.02.2020 у справі №813/3997/17.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" від 17 липня 1992 року № 393 визначено перелік підстав для зарахування до вислуги років, до яких навчання у військових ліцеях не входить.

Приписами ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та ч. 1 ст. 2 Закону передбачено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби, а перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачених ст. 25 Закону.

Проте, зі змісту ст. 2 Закону ( у редакції, яка була чинна на час навчання позивача у ліцеї) слідує, що нею було встановлено вичерпний перелік видів військової служби, до яких відносилась: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.

З огляду на вказане, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на зарахування до загальної вислуги років, які враховуються при призначенні пенсії, період його навчання в Київському військовому ліцеї з 24.08.1994 по 13.06.1996.

Окрім того, у своєму рішенні від 29.05.2020, суд першої інстанції посилається на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.04.2020 у справі №240/119/19, яким визнано протиправну відмову Військової прокуратури Центрального регіону України (за місцем служби Позивача) у зарахуванні спірного періоду навчання до загальної вислуги років та зобов`язано період його навчання в Київському військовому ліцеї з 24.08.1994 по 13.06.1996 зарахувати до загальної вислуги років.

Зазначене свідчить, що в межах справи №240/6057/20 та справи №240/119/19 має місце спір про той самий предмет та з тих самих підстав, позивачем у яких є ОСОБА_1 .

Однак, слід звернути увагу, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Колегією суддів встановлено, що станом на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення у справі №240/6057/20, справа №240/119/19 знаходилась на розгляді в Сьомому апеляційному адміністративному суді.

З аналізу наведених вище правових положень КАС України вбачається, що законодавцем з метою недопущення можливості ухвалення декількох судових рішень у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав встановлено певні правові обмеження у разі виявлення судом тотожних справ, які перебувають на розгляді у цьому або іншому адміністративному суді.

Отже, за наявності у провадженні цього або іншого суду справи про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду.

Крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 у справі №240/119/19 апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено повністю, скасовано рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У вказаній постанові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що військовий ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону № 2232-XII, тому строк навчання позивача не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі з метою підготовки до вступу у військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.

Відповідно до приписів ч. 4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказаним вище судовим рішенням встановлено, що строк навчання позивача не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі з метою підготовки до вступу у військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.

При застосуванні зазначених положень слід враховувати, що правові висновки суду і встановлені ним обставини є тотожними.

За таких обставин, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та прийняттю нового рішення, згідно з яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Ватаманюк Р.В. Драчук Т. О.