Справа № 280/4545/20
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2020 року Справа № 280/4545/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
09.07.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- звільнити позивача від сплати судового збору за подання даної позовної заяви;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги на лікування в розмірі середньомісячного грошового забезпечення;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.05.2020 по 24.06.2020;

- стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу на лікування в розмірі середньомісячного грошового забезпечення;

- в порядку підготовки справи до розгляду витребувати від відповідача довідку про заробітну плату позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, яке відбулось 02.05.2020.

Ухвалою суду від 13.07.2020 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), позивачу було надано строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 29.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначене судове засідання на 20.08.2020 без виклику сторін.

Ухвалою суду від 29.07.2020 витребувано докази від Військової частини НОМЕР_2 , а саме - довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, яке відбулось 02.05.2020.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в уточненій позовній заяві від 20.07.2020 (вх.№34130 від 27.07.2020). Вказуючи на протиправність дій відповідача, позивач зазначає, що з військової частини НОМЕР_2 був звільнений 02.05.2020, однак повний розрахунок грошового забезпечення з ним проведено 24.06.2020. Позивач стверджує, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних сил України визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовців, однак порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби спеціальним законодавством не врегульовано, тому в цій частині застосуванню підлягають норми Кодексу Законів про працю України. Посилаючись на норми ст.ст.116, 117 Кодексу Законів про працю України, вказує на обов`язок відповідача сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також позивачем зазначено про набуття захворювання під час проходження військової служби та призначення з цього приводу матеріальної допомоги на лікування в розмірі середньомісячного грошового забезпечення, що складає більш ніж 12000 грн., однак станом на дату подачі позову така допомога не виплачена. З наведених підстав просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві на позовну заяву від 14.08.2020 (вх.№38007 від 18.08.2020). Відповідачем роз`яснено, що на день звільнення ОСОБА_1 у військової частини не було відповідного фінансового ресурсу для проведення розрахунку. Додаткове фінансування надійшло до військової частини НОМЕР_2 19.05.2020, а 22.05.2020 старший солдат ОСОБА_1 був остаточно розрахований при звільненні. Виплата 24.06.2020 в сумі 4574,86 проведена з підстав перерахунку надбавки за особливості проходження служби військовослужбовця, що на день звільнення не була нарахована та оголошена наказом про виплату. Також вказано, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад і розміри виплати грошового забезпечення, однак і дії ст.116-117 Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки вони містять публічно-правовий характер. Крім того, з посиланням на практику Верховного Суду від 06.06.2018 у справі 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 зазначено, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України є безпідставним. Також, з позиції відповідача не підлягають задоволенню вимоги позивача про виплату матеріальної допомоги. Під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 у 2020 році, позивач через хворобу та проведення йому двох операцій у березні-квітні 2020 року надав рапорт та підтверджуючі документи на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, проте у виплаті такої допомоги позивачу відмовлено у відповідності до п.190 витягу з протоколу №5 засідання постійної діючої комісії Сухопутних військ Збройних Сил України від 26.06.2020. Відтак у військової частини відсутні законні підстави для виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення. Виходячи з наведеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу, згідно умов укладеного контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб солдатського складу (а.с.12-13).

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №166 від 15.08.2019 солдата ОСОБА_1 , зараховано до особового складу частини за посадою «сержант» (а.с.14).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 майора ОСОБА_2 від 04.05.2020 №98 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 , інструктора взводу навчальної роти навчального батальйону, звільненого наказом начальника 239 загальновійськового полігону (по особовому складу) від 27.03.2020 №4-рс у запас за пп. «а» (у зв`язку із закінченням контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 02.05.2020 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахуванням на військовий облік до Центрального об`єднаного районного військового комісаріату (м. Запоріжжя) (а.с.15).

При звільненні ОСОБА_1 не було виплачено весь належний йому заробіток за відпрацьований час.

25.05.2020 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_2 із вимогою, на підставі ст.ст.116,177 Кодексу Законів про працю України, про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, а саме з 02.05.2020 по 22.05.2020, а також виплати призначеної матеріальної допомоги на лікування (оздоровлення) в розмірі середньомісячного грошового забезпечення (а.с.25-26).

Листом №743 від 15.06.2020 військова частина НОМЕР_4 повідомила позивача, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс Законів про працю України в питаннях порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці не поширюється. Також повідомлено про направлення 08.04.2020 рапорту позивача про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на розгляд до військової частини НОМЕР_5 та про те, що станом на 12.06.2020 відповідь відсутня. Також зауважено, що під час проходження служби у 2020 році у військовій частині НОМЕР_2 , ОСОБА_1 не призначалась матеріальна допомога на лікування в розмірі середньомісячного грошового забезпечення (а.с.27-28).

Не погодившись із рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст. 1 Кодексу Законів про працю України, кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до ч.1 ст. 3 Кодексу Законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 №1153/2008, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з ч.1 ст. 47 Кодексу Законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 ст.116 Кодексу Законів про працю України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст. 116 та 117 Кодексу Законів про працю України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Аналогічне застосування норм права здійснено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №2340/4192/18 (постанова від 31.10.2019).

Суд зауважує, що посилання відповідача на практику Верховного Суду від 06.06.2018 у справі 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 є недоречним, оскільки у вказаних справах вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні випливала з вимоги стягнення одноразової грошової допомоги, яку відповідачами або взагалі не сплачено, або сплачено у неповному обсязі. Відтак в межах розгляду вказаних справ норми ст. 117 Кодексу Законів про працю України не розповсюджувались на правовідносини, адже вони виникли у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати (оспорюваної суми стягнення одноразової грошової допомоги).

В межах справи, що розглядається, між сторонами відсутній спір з приводу неправомірності визначення складових заробітної плати, їх розміру, позивач погоджується з сумами заробітної плати, що належать йому при звільнені, а спір у справі точиться з приводу несвоєчасного її нарахування, тобто не в день звільнення.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Абзацом 3 п.3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно абзацу 2 п.2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як свідчать матеріали справи, позивача виключено зі списку особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення 02.05.2020.

Разом з цим, остаточний розрахунок проведено з ним 24.06.2020, що підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 по 30.06.2020 (а.с.29-33).

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем обраховується з 02.05.2020 по 24.06.2020 шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, на виконання вимог Порядку №100.

З приводу позовної вимоги про виплату матеріальної допомоги на лікування слід зазначити наступне.

Позивач, з посиланням на наказ Міністерства оборони України від 18.02.2020 №45 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік» зазначає, що йому призначено та не виплачено матеріальну допомогу на лікування в розмірі середньомісячного грошового забезпечення, однак не надає суду доказів звернення до відповідача із відповідним рапортом та наказу про відповідне призначення.

З позиції відповідача, під час проходження служби у 2020 році у військовій частині НОМЕР_2 позивачу матеріальна допомога на оздоровлення не призначалась. В свою чергу рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань направлено на розгляд до військової частини НОМЕР_5 .

Спеціальним нормативним документом, який визначає основні засади соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей є Закон України № 2011-XII від 20.12.1991 "Про правовий та соціальний статус військовослужбовців та членів їх сімей".

Стаття 9 зазначеного Закону передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 5 вказаної постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

На виконання вказаної постанови прийнято наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам".

Пунктом 7, 9 розділу XXIV вказаного наказу передбачено:

- до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги;

- виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Пунктом 6 Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45 "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік" визначено, що матеріальна допомога військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачується у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Наказом Міністерства оборони України №84 від 04.03.2020 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 №45» п.6 викладено в такій редакції:

«Матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачувати у розмірі одного окладу за їх військовим званням. Виплату матеріальної допомоги у розмірі одного окладу за їх військовим званням здійснювати за наявності таких підстав, зокрема, порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме: онкологічне захворювання; захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В,С; вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової системи, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, проти рецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.

Накази про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань видавати після їх погодження з командувачами видів (родів, військ, сил) Збройних Сил України».

Як вбачається з матеріалів справи, витягом з протоколу №5 засідання постійно діючої комісії Сухопутних військ Збройних Сил України» від 16.06.2020 старшому солдату ОСОБА_1 інструктору навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_5 Сухопутних військ Збройних Сил України відмовлено у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з відсутністю підстав згідно наказу Міністерства оборони України від 04.03.2020 №84.

Позивач не надав доказів оскарження зазначеної відмови щодо виплати матеріальної допомоги.

З огляду на викладене та зі змісту заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги на лікування в розмірі середньомісячного грошового забезпечення та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги на лікування в розмірі середньомісячного грошового забезпечення.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

За таких обставин, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що, відповідно, підлягають частковому задоволенню.

Доводи відповідача частково не приймаються судом до уваги виходячи з вищезазначеного.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, питання щодо розподілу судових витрат в порядку ст. 139 КАС України судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.05.2020 по 24.06.2020.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 18.09.2020.

Суддя І.В.Садовий