Справа № 640/10214/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року м. Київ № 640/10214/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через уповноваженого представника - адвоката Ковальчука І.В., звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України) з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу №81 від 11 червня 2015 року в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України НОМЕР_1 та бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , а також зобов`язання відповідача поінформувати Адміністрацію Державної прикордонної служби України про необхідність вилучення із баз даних загублених, викрадених та оголошених недійсними документів, відомостей про визнання недійсними (анулювання) паспорту громадянина України НОМЕР_1 та бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , а також вилучити відомості про визнання недійсними (анулювання) цих паспортів із відповідної бази даних Державної міграційної служби України.

Позов обґрунтовано тим, що 16 березня 2019 року після отримання листа з Адміністрації державної прикордонної служби України позивач дізналася, що ДМС України анульовано бланки паспортів деяких громадян України, у тому числі й її паспортів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (для виїзду за кордон) з причини тимчасової окупації території АР Крим.

З таким рішенням та його обґрунтуваннями позивач не згодна, зазначає, що отримувала паспорти задовго до окупації Криму - у червні 2007 року та у березні 2014 року, є зареєстрованою у АДРЕСА_1 .

Посилаючись на обставини не проведення відповідачем службового розслідування, не оформлення відповідного висновку, внаслідок чого було у незаконний спосіб встановлено факт оформлення та видачі паспортів з порушеннями вимог чинного законодавства, а також на безпідставне застосування ДМС України положень Інструкції про порядок виготовлення, зберігання, обліку, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС України, затвердженої наказом ДМС України №153 від 18 липня 2012 року (далі - Інструкція №153), позивач звертається до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2020 року, після усунення позивачем недоліків позову відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 травня 2020 року, поновлено позивачу строк звернення до суду з позовом, відкрито провадження у справі №640/10214/20, визначено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Від відповідача 26 червня 2020 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому стверджується, що після незаконної анексії Криму ДМС України спільно з СБУ виявлено ряд фактів документування осіб - вихідців з країн Близького та Середнього Сходу, країн з підвищеною терористичною активністю або так званих «країн ризикової міграції» паспортами громадян України, у зв`язку з начебто набуттям ними громадянства України у спрощеному порядку за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» на підставі довідок про реєстрацію особи громадянином України, виданих від імені ГУ ДМС України в АР Крим. Тому, видано оскаржуваний наказ на підставі статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України».

Як стверджує відповідач, у ДМС України відсутні будь-які підтвердження (документи, інформація) щодо належності позивача до громадянства України відповідно до статей 3, 8 Закону України «Про громадянство України» та прийняття останньої до громадянства України згідно Указу Президента відповідно до статті 9 зазначеного Закону. Також, перевіркою встановлено, що позивач не зверталася до відповідних органів із заявами про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надання відповідного статусу. За обліками ДМС інформація стосовно особи з даними ОСОБА_1 як біженця, іноземця, особи, яка документована посвідками на постійне або тимчасове проживання в АР Крим та м. Севастополі, за період з 01 лютого 2013 року по 17 березня 2014 року відсутня.

Посилаючись на те, що підставою для визнання бланків паспортів недійсними (анулювання) є їх видача з порушенням вимог чинного законодавства, з урахуванням інформації СБУ про організацію каналу незаконної легалізації іноземців та осіб без громадянства з використанням фальшивих документів, та відсутності відомостей щодо наявності правових підстав оформлення позивачу паспорта громадянина України, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачем у свою чергу 30 червня 2020 року до суду подано відповідь на відзив відповідача, у якому стверджується про відсутність будь-яких документів, покладених в основу прийняття оскаржуваного наказу, які б свідчили про незаконність використання бланків паспорту громадянина України НОМЕР_1 та бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 на ім`я позивача, про зв`язок оформлених паспортів з обставинами окупації Криму, про обставини, які б вказували на реальне існування загрози національній безпеці через оформлення позивачем паспортів, а отже відсутність зазначених документів та доказів свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та є підставою для його скасування в частині, що стосується позивача.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Наказом Державної міграційної служби України від 11 червня 2015 року №81 «Про визнання недійсними бланків» у зв`язку з тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим, а також окремих районів, міст, селищ Донецької і Луганської областей, враховуючи положення статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» та листа МВС України від 16 квітня 2015 року №38/3/5-409цт, відповідно до пункту 5.1 наказу ДМС України від 18 липня 2012 року №153 «Про порядок використання, обліку та зберігання бланків документів суворого обліку та суворої звітності в ДМС Україні», зокрема, визнано недійсним (анульовано) бланк паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 та бланк паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 .

За твердженнями представника позивача, ОСОБА_1 , уродженка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована вказаними паспортами громадянина України та громадянина України для виїзду закордон.

На підтвердження вказаного у матеріалах справи містяться: копія паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Залізничним РВ Сімферопольського МУГУ МВС України в АРК 21 червня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 , а також копія паспорта громадянина України для виїзду закордон серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 .

Як зазначає у відзиві на позовну заяву відповідач, підставою для видання оскаржуваного наказу стали ті обставини, що після незаконної анексії Криму ДМС України спільно з СБУ виявлено ряд фактів документування осіб - вихідців з країн Близького та Середнього Сходу, країн з підвищеною терористичною активністю або так званих «країн ризикової міграції» паспортами громадян України, у зв`язку з начебто набуттям ними громадянства України у спрощеному порядку за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» на підставі довідок про реєстрацію особи громадянином України, виданих від імені ГУ ДМС України в АР Крим.

З такими обґрунтуваннями не погоджується позивач, позиваючись до суду, у зв`язку з чим, розглядаючи спірні правовідносини, суд виходить з положень частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України» (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №2235-III).

Згідно зі статтею 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно зі статтею 6 Закону № 2235-ІІІ громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Статтею 8 Закону №2235-ІІІ передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Згідно з частиною першою статті 1, абз.абз. "а", "б" пункту 1 частини першої статті 13, частини першої статті 16, частин першої, другої статті 21, частин першої, другої статті 22 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, переоформленням, продовженням строку дії, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

Відповідно до пункту 10.4 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13 квітня 2012 року №320 (далі - Порядок №320), погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв`язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Згідно із пунктами 50, 55 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 (далі - Порядок №152), паспорт для виїзду за кордон вважається недійсним та знищується в разі: 1) коли він підлягає обміну у зв`язку із зміною прізвища, імені та по батькові; 2) встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті для виїзду за кордон, записам в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження); 3) непридатності паспорта для виїзду за кордон для подальшого використання; 4) припинення громадянства особи; 5) коли паспорт для виїзду за кордон знайдено, а замість нього видано новий паспорт для виїзду за кордон; 6) смерті особи, якій було видано такий паспорт; 7) зіпсуття паспорта для виїзду за кордон під час заповнення; 8) оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства.

Відповідно до пункту 39 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 (далі - Порядок № 302) за наявності підстав, зазначених у цьому Порядку, раніше виданий паспорт підлягає вилученню, поверненню державі, знищенню або тимчасовому затриманню.

Особа, стосовно якої громадянство України припинено відповідно до Закону № 2235-ІІІ, зобов`язана у порядку та строки, встановлені законодавством про громадянство України, повернути паспорт територіальному підрозділу ДМС, що здійснив його оформлення та видачу (пункт 40 Порядку № 302).

Забороняється вилучення в особи паспорта, крім випадків, передбачених законом, зокрема взяття паспорта в заставу (пункту 43 Порядку № 302).

Згідно з пунктом 44 Порядку № 302 територіальні органи чи територіальні підрозділи ДМС мають право вилучити, а також тимчасово затримати паспорти, які оформлені з порушенням вимог законодавства, підроблені, або в інших випадках, передбачених законом. Під час вилучення або тимчасового затримання паспорта складається відповідний акт встановленого МВС зразка та видається відповідна довідка.

Поряд з цим, відповідно до пунктів 11.1 та 11.4 Порядку №320, бланки паспортів громадянина України (далі - бланки) є документами суворої звітності, їх зберігання організовується таким чином, щоб запобігти їх втратам або крадіжкам.

У разі втрати чи крадіжки паспортів комісіями для роботи з бланками паспортів проводиться службове розслідування. Матеріали розслідування не пізніше 10-денного строку подаються до територіального органу, який негайно повідомляє ДМС України про втрату чи крадіжку бланків, а надалі інформує про вжиті заходи.

Згідно з пунктом 56 Порядку №152, у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон з порушенням вимог законодавства керівник територіального органу чи підрозділу ДМС проводить службове розслідування. За результатами розслідування складається висновок у двох примірниках, який надсилається до ДМС для затвердження керівником відповідного структурного підрозділу апарату ДМС. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, другий - у територіальному органі або підрозділі ДМС.

Пункт 5.1. Розділу V Інструкції про порядок замовлення, постачання, обліку, зберігання, передачі та знищення бланків документів суворого обліку та суворої звітності в Державній міграційні службі України, затвердженої наказом ДМС України від 18 липня 2012 року № 153 (далі - Порядок № 153).

Суд зазначає, що з досліджених обставин та наявного в матеріалах справи оскаржуваного наказу відповідача № 81 від 11 червня 2015 року вбачається, що підставою для його видачі слугував факт тимчасової окупації АР Крим, а також окремих районів, міст та селищ Донецької і Луганської областей та лист МВС України від 16 квітня 2015 року № 38/3/5-409цт.

Водночас, правовою основою видачі даних наказів вказано статтю 7 Закону України «Про основи національної безпеки» і пункт 5.1. Порядку № 153.

За таких обставин посилання відповідача на норму Закону України «Про громадянство України» щодо втрати позивачем даного правового статусу, як на підставу видання оскаржуваного наказу - відсутнє.

Відтак, суд дійшов висновку, що посилання на правові акти, а також лист, зазначені у наказі № 81 від 11 червня 2015 року не може бути підставою для визнання недійсним бланку паспорта, оскільки не регулює спірних правовідносин. Тимчасова окупація АР Крим, на яку посилається відповідач в оскаржуваному наказі, сама по собі не може вважатися належною підставою для прийняття рішення про визнання недійсним бланків паспортів позивача, в розумінні приписів Порядку № 152 та Порядку № 320.

Крім цього, суд вважає за доцільне також зазначити, що відповідачем не спростовано відсутність подій і, водночас, наявність будь-яких документів, що слугували б правовою підставою, відповідно до приписів пункту 56 Порядку №152, для проведення службової перевірки Державною міграційною службою України щодо оформлення паспорта для виїзду за кордон позивачу з порушенням вимог законодавства.

Доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту набуття громадянства України за територіальним походженням у порядку, визначеному законодавством, не є доказом правомірності дій відповідача у спірних відносинах та не спростовують факту недотримання відповідачем встановленого порядку визнання недійсним бланків паспортів.

Окрім зазначеного, відповідачем не надано доказів та судом не встановлено фактів, які б свідчили про подання позивачем під час оформлення паспорту громадянина України свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не мав права набути громадянство України.

Отримавши паспорт громадянина України ОСОБА_1 надалі добросовісно вважала, що нею додержано вимоги закону щодо набуття громадянства України. Підтвердженням щодо добросовісності намірів підтвердження набуття громадянства України за статтею 3 Закону України «Про громадянство України», слугує довідка №10/З-88 від 19 червня 2007 року про реєстрацію особи громадянином України, яка свідчить про набуття позивачем громадянства України за територіальним походженням на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України», копія заяви про видачу паспорта від 21 червня 2007 року, яка містить відомості про документування позивача паспортом громадянина України НОМЕР_1 .

Надана відповідачем до матеріалів справи копія листа Офісу Президента України від 22 червня 2020 року №6.1-4546/6-20 свідчить лише про те, що позивачем не отримувалося громадянства України за Указом Президента за відповідною процедурою.

Окрім того, суд наголошує на тому, що відповідачем винесено оскаржувані накази не з підстав протиправного набуття позивачем громадянства України, а відтак, твердження в зазначеній частині не належать до предмету спірних правовідносин.

Зважаючи на встановлену протиправність наказу відповідача у відповідній частині, вимоги щодо зобов`язання відповідача належним чином поінформувати Державну прикордонну службу України про визнання наказу від 11 червня 2015 року №81 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту серії НОМЕР_1 та бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , сприятимуть повному відновленню прав позивача, тому також підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що, виходячи з положень частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, має забезпечуватися у найбільш ефективний спосіб, який не суперечить закону.

Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

У даному випадку захист прав та інтересів позивача має бути забезпечений судом саме у такий спосіб, усуваючи перешкоди у реалізації позивачем своїх законних прав та уникаючи при цьому будь-якого втручання в дискреційні повноваження тих суб`єктів владних повноважень, які компетентні на вчинення відповідних дій у зв`язку з виконанням ухваленого рішення суду.

Суд наголошує також, що рішення суду, яке надрало законної сили, є обов`язковим для виконання на всій території України усіма органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими та службовими особами, іншими фізичними особами, а невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 370 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, внаслідок отримання відповідного судового рішення стосовно інформування Державної прикордонної служби України про визнання наказу від 11 червня 2015 року №81 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту серії НОМЕР_1 та бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданих на ім`я ОСОБА_1 , відповідні органи та посадові особи матимуть підстави до вчинення відповідних дій, передбачених законом.

З аналізу встановлених обставин справи та на підставі вищевикладеного, суд вважає наявними правові підстави для часткового задоволення позовних вимог, а окрім цього зазначає, що аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №818/590/17, від 26 липня 2019 року у справі № 826/27149/18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/9462/16, від 26 лютого 2020 року у справі №826/20841/15, від 27 червня 2019 року у справі №826/8658/18, від 26 липня 2019 року у справі №826/27149/15, від 18 вересня у справі № 826/27148/15, від 11 лютого 2020 року у справі №826/4210/18, від 26 лютого 2020 року у справі №826/27146/15 та інших.

Також суд зауважує на безпідставності посилань відповідача на існування іншої правової позиції Верховного Суду під час розгляду справ про оскарження наказів ДМС про визнання недійсними бланків паспортів, оскільки обставини справ №826/14279/17, №826/1417/17, які наводить відповідач, будуються на інших обставинах та вказують на те, що винесенню оскаржуваних наказів ДМС України передувало проведення службової перевірки за фактом законності оформлення паспортів та складення відповідних висновків, чого у даному випадку у справі, що розглядається судом №640/10214/20, не відбулося.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої відшкодуванню підлягають судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень при задоволенні позову.

Позивач - ОСОБА_1 не є суб`єктом владних повноважень та, звертаючись до суду із адміністративним позовом, сплатила судовий збір згідно квитанції від 06 травня 2020 року у розмірі 1 681, 60 грн. Ураховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги, на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у зазначеному розмірі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 11 червня 2015 року №81 «Про визнання недійсними бланків» в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 та бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України належним чином поінформувати Державну прикордонну службу України про визнання протиправним та скасування наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними бланків» від 11 червня 2015 року №81 в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 та бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 681, 60 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна грн. 60 коп.).

5. В решті позовних вимог відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , адвокат Ковальчук І.В., тел. НОМЕР_4 .

Відповідач: Державна міграційна служба України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, , тел.. .

Суддя В.І. Келеберда