Справа № 520/12362/19
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 р.Справа № 520/12362/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Сіренко О.І. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/12362/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 17.10.2019 р. за №10029-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" яким йому було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння, орієнтовною площею 0,2000 га, розташованої за межами населених пунктів на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння, орієнтовною площею 0,2000 га, розташованої за межами населених пунктів на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що порушене заявником питання було вирішено на підставі та у спосіб, визначених законом, а спірна земельна ділянка входила до складу земель водного фонду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином. Відповідач надав клопотання про проведення судового засідання без участі представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, просив задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач, маючи намір отримати в оренду земельну ділянку для сінокосіння за рахунок земель прибережної захисної смуги В`ялівського водосховища, ініціював перед Харківською обласною державною адміністрацією процедуру видачі дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, для чого подав заяву від 05.08.2019р.

Дане звернення було спрямовано за належністю до ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Листом від 19.08.2019р. Управління повідомило заявника, що бажана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а тому звертатися за дозволом на розробку проекту землеустрою позивачу належить не до Харківської ОДА, а до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

І тому у подальшому заявою від 18.09.2019р. позивач звернувся із зазначеним вище питанням до відповідача, ГУ Держгеокадастру у Харківській області

Але відповідач, одержавши названу заяву, вирішив викладене у ній питання у спосіб видання наказу від 17.10.2019 р. №10029-СГ, де указав протилежне, а саме: що земельна ділянка входить до земель водного фонду, а розпорядження такими ділянками не належить до повноважень відповідача.

Не погодившись зі правомірністю вчиненої адміністративним органом відмови, заявник ініціював даний спір.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскаржене рішення не відповідає закону, позаяк Управління обмежилось виключно використанням власних внутрішніх суперечливих відомостей, але з метою усунення невідповідностей не здійснило виявлення органу, компетентного у питанні розпорядження землями водного фонду, і не звернулось до нього з метою уточнення відомостей з приводу віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 373 Цивільного кодексу України земельна ділянка є об`єктом права власності.

За визначенням ч.1 ст.79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 1 Водного кодексу України передбачено, що прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони; а відповідно до ст.4 цього ж кодексу до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Аналогічний припис з приводу структури земель водного фонду міститься і у положеннях ст.58 Земельного кодексу України.

За правилом ч.ч.1, 2 і 3 ст.85 Водного кодексу України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. У постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. У користування на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Пунктом "а" ч.3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 34 Земельного кодексу України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності визначено ст. 123 Земельного кодексу України, у ч.2 якої зазначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з ч.3 ст.123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Підставою ж відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч. 14 ст. 123 Земельного кодексу України).

Водночас із цим, порядок надання земельних ділянок водного фонду визначений також і, зокрема, ч.4 ст.59 Земельного кодексу України, де указано, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Таким чином, системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 123 Земельного кодексу України.

Отже, згідно з вимогами чинного законодавства адміністративний орган повинен за результатами розгляду заяви особи або надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати вмотивовану відмову в її наданні. У вмотивованій відмові владний суб`єкт має зазначити нормативно-правові акти та їх статті із зазначенням однієї із зазначених вище підстав.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Між тим, усупереч п.2 ч.2 ст.2, п.5 ч.2 ст.2, п.6 ч.2 ст.2 КАС України адміністративний орган у спірних правовідносинах допустив одночасну кваліфікацію однієї і тієї ж земельної ділянки і як ділянки сільськогосподарського призначення, і як ділянки земель водного фонду.

Враховуючи викладене, дослідивши зміст вчиненої Управлінням відмови, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про невідповідність оскарженого рішення закону, позаяк Управління обмежилось виключно використанням власних внутрішніх суперечливих відомостей, але з метою усунення невідповідностей не здійснило виявлення органу, компетентного у питанні розпорядження землями водного фонду, і не звернулось до нього з метою уточнення відомостей з приводу віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Не зазначено про це і в тексті оскарженого рішення.

Колегія суддів вважає хибними доводи скаржника про те, що спірна земельна ділянка входила до складу земель водного фонду, на підтвердження чого надані листи міськрайонного управління у Харківському районі та м. Люботині Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 03.12.2019 р. та від 06.12.2019 р., оскільки на час вчинення спірної відмови такі докази у владного суб`єкта були відсутні.

Окрім того, суд не вважає такі докази достовірними з огляду на зміст довідки від 15.07.2019р. №31-20-0.23.062-1743/186-19 (а.с.11).

При цьому, суд бере до уваги п. 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18), де міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву позивача шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З системного аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ч. 3 ст. 2 КАС України в кореспонденції з приписами ст.6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, вбачається, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Тому, не заперечуючи наявності у владного суб`єкта дискреційних повноважень у спірних правовідносинах та не обмежуючи обсягу адміністративного розсуду владного суб`єкта, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про необхідність обтяжити відповідача обов`язком повторно розглянути заяву ОСОБА_1 по суті з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України при виданні оскарженого наказу.

За таких обставин, позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування оскарженого наказу владного суб`єкта та обтяження владного суб`єкта обов`язком повторно розглянути заяву позивача.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року по справі 520/12362/19 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року по справі № 520/12362/19 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.І. Сіренко З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 17.09.2020 року