Справа № 640/24919/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року м. Київ №640/24919/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Центрокредит»
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
провизнання протиправним та скасування розпорядження
встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Центрокредит» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у якому просило суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №2343 від 21 листопада 2019 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що розпорядження відповідача прийнято в результаті неправильного застосування суб`єктом владних повноважень норм матеріального права, з перевищенням повноважень, визначених Конституцією та Законами України, в зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач із доводами позивача не погодився, надав відзив на адміністративний позов, в якому вказав на протиправність надання фінансових послуг відповідно до договорів, умови яких суперечать чинному законодавству, що є порушенням пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрокредит» винесено вимогу від 27 вересня 2019 року №21312/16-8 стосовно надання документів та відомостей щодо договорів, за якими позичальники прострочили виконання зобов`язань (повернення кредиту та сплати відсотків) за формою, встановленою у додатку №1 до вимоги.

На виконання вказаної вимоги про надання інформації та документів, позивачем листом від 17 жовтня 2019 року №339 (вх. №9628/ФК від 17 жовтня 2019 року), до Нацкомфінпослуг надано Довідку щодо договорів, за якими позичальники прострочили виконання умов договору станом на 30 вересня 2019 року за формою, встановленою додатком №1.

Відповідно до листа позивача від 17 жовтня 2019 року №339, під час укладання прострочених договорів, зазначених в Реєстрі, діяли Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Центрокредит» та Примірний договір про надання кредиту ТОВ «Центрокредит», затверджений наказом від 12 лютого 2019 року №5.

За результатами аналізу інформації по кожному Договору, зазначеному в Реєстрі, а саме, співставлення сукупної суми наданого кредиту (колонка 4 Реєстру) та нарахованих процентів за користування кредитом (колонка 11 Реєстру) із сукупною сумою нарахованих процентів за прострочення кредиту (колонка 12) та нарахованої пені (колонка 14 Реєстру), встановлено, що позивачем за договорами, зазначеними у додатку 2 до Акту, за невиконання споживачами зобов`язань за договором нараховано до сплати непропорційно велику суму компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції), що є порушенням пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно вели кої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Відтак, Нацкомфінпослуг дійшло висновку, що TOB «Центрокредит» допустило порушення вимог законодавства про фінансові послуги, а саме:

- частини другої статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка встановлює, що фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності;

- пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює, що несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Головним спеціалістом відділу захисту прав споживачів департаменту регулювання та нагляду за кредитними установами Нацкомфінпослуг Шпортило A.B. та головним спеціалістом відділу захисту прав споживачів департаменту регулювання та нагляду за кредитними установами Нацкомфінпослуг Погребною І.С. 31 жовтня 2019 року складено Акт про правопорушення на ринку фінансових послуг №1811/15-4/15 від 31 жовтня 2019 року.

Нацкомфінпослуг 21 листопада 2019 року розглянуто справу про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, провадження у якій розпочато актом про правопорушення, вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю «Центрокредит» на ринку фінансових послуг від 31 жовтня 2019 року №1811/15-4/15, та винесено розпорядження №2343, яким зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Центрокредит» усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів у термін до 21 грудня 2019 року включно.

Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ринки фінансових послуг - це сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів.

Згідно абзацу четвертого частини першої статті 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до пункту 2, 3 частини першої статті 27 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» основними завданнями національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є: здійснення державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг та додержанням законодавства у цій сфері; захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг.

Частиною першою статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції, серед іншого: розробляє і затверджує нормативно-правові акти, обов`язкові до виконання центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, учасниками ринків фінансових послуг, їх об`єднаннями, контролює їх виконання; проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації; у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №2664) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має право проводити в межах своїх повноважень перевірку (інспекцію) діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), їх афілійованих та споріднених осіб.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що Нацкомфінпослуг уповноважена на здійснення державного нагляду (контролю) за наданням фінансових послуг із дотримання вимог та додержанням законодавства у цій сфері учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг).

Відповідно до статті 39 Закону №2664 у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Так, положеннями статті 39 Закону №2664 передбачено, що передумовою застосування заходів впливу є встановлення обставин, які свідчать про допущення учасником ринку порушення законів та інших нормативно- правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 913 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) (далі - Ліцензійні умови), якими встановлений вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання фінансовою установою - ліцензіатом, тобто позивачем.

А саме, Ліцензійними умовами закріплено, що: надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою, якщо така послуга надана на підставі кредитного договору або іншого договору, який має всі ознаки кредитного договору, визначені статтею 1054 Цивільного кодексу України (пункт 8 Ліцензійних умов); фінансова установа зобов`язана надавати фінансові послуги на підставі договору, який відповідає вимогам статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 11 і 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 1056-1 Цивільного кодексу України, інших законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, вимогам до договорів про надання фінансових послуг фізичним особам, визначеним Нацкомфінпослуг, та положенням внутрішніх правил надання фінансових послуг фінансовою установою. Якщо відповідно до вимог законодавства додатком до внутрішніх правил надання фінансових послуг є типовий договір, договори з надання фінансових послуг, що укладаються фінансовою установою, повинні відповідати такому типовому договору (пункт 24 Ліцензійних умов).

Як вже було зазначено, у спірних правовідносинах відповідачем прийнято оскаржуване розпорядження за порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Центрокредит» при наданні фінансової послуги прав 2905 споживачів фінансових послуг, що призвело до нарахування споживачам безпідставних сум неустойки та компенсацій.

Оскаржуваним розпорядженням було встановлено, що позивачем нараховано сукупну суму неустойки (штраф, пеня) за порушення зобов`язань споживачами за договорами про споживчий кредит, яка перевищує половину суми, одержаної споживачами за такими договорами (згідно Додатку 1 до Акту), чим порушено вимоги законодавства про фінансові послуги, а саме частину другу статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Абзацом другим мотивувальної частини оскаржуваного розпорядження встановлено, що Товариством нараховано споживачам фінансових послуг непропорційно велику суму компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) за невиконання зобов`язань за кредитними договорами (згідно Додатку 2 до Акту), чим порушено законодавство про фінансові послуги, а саме частину другу статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послу» та пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд звертає увагу, що зазначена правова позиція була вже неодноразово висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, не дотримання позивачем вимог ліцензійних умов та законодавства про фінансові послуги при наданні фінансових послуг і порушення у зв`язку з цим прав споживачів і стало підставою для застосування до позивача Нацкомфінпослуг, як регулятором, заходу впливу у вигляді оскаржуваного розпорядження.

Суд вважає, що є помилковими висновки позивача та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки, жодна норма законодавства не встановлює обов`язку регулятора на звернення до суду з метою визнання договорів або окремих їх пунктів недійсними, так як предметом нагляду Нацкомфінпослуг є дотримання піднаглядними суб`єктами законодавства про фінансові послуги під час ведення господарської діяльності з надання фінансових послуг, а не встановлення правового статусу укладених фінансовими установами договорів.

Більш того, жодна правова норма не ставить повноваження Нацкомфінпослуг щодо встановлення факту порушень піднаглядними суб`єктами законодавства про фінансові послуги у вигляді порушення прав споживачів (шляхом, зокрема, установлення несправедливих умов договорів, як у даному випадку) в залежність від визнання судами таких договорів недійсними.

Так, 21 листопада 2019 Нацкомфінпослуг на підставі розгляду Акту про правопорушення прийнято Розпорядження №2343 «Про застосування заходу впливу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрокредит»», абзацом 2 мотивувальної частини якого було встановлено, що Товариством нараховано сукупну суму неустойки (штраф, пеня) за порушення зобов`язань споживачами за договорами про споживчий кредит, яка перевищує половину суми, одержаної споживачами за такими договорами (згідно Додатку 1 на до Акту), чим порушено вимоги законодавства про фінансові послуги, а саме частину другу статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 21 Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом другим мотивувальної частини оскаржуваного розпорядження встановлено, що Товариством нараховано споживачам фінансових послуг непропорційно велику суму компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) за невиконання зобов`язань за кредитними договорами (згідно Додатку 2 до Акту), чим порушено законодавство про фінансові послуги, а саме частину другу статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини розпорядження від 21 листопада 2019 року №2343, Нацкомфінпослуг було постановлено зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Центрокредит» усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушення з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 21 грудня 2019 року.

Отже, оскаржуваним позивачем розпорядженням встановлено виключно порушення Товариством вимог законодавства про фінансові послуги, та більш того, жодним чином не встановлювалась недійсність укладених ним договорів позики (як на причини для визнання протиправним та скасування посилається позивач у позовній заяві).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідачем доведено правомірність дій щодо прийняття оскаржуваного розпорядження. У той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрокредит» залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко