Справа № 520/764/2020
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

09 вересня 2020 р. № 520/764/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Легостаєвої К.І.,

представника позивача - Корнійчук Я.П.,

представника відповідача - Коваленко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування рішення та вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить суд:

- визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 14.11.2019 та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019.

В обґрунтування позову зазначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 14.11.2019 та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019 року є протиправними та такими, що порушують права позивача, оскільки ґрунтуються на помилкових висновках контролюючого органу.

Ухвалою 10.02.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

Представником відповідача у наданому до суду відзиві на позов вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Також представником відповідача вказано, що підставою для винесення оскаржуваних позивачем рішень послугували обставини встановлення під час проведення перевірки порушення ст. 7 ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме, на суму заробітної плати не нараховано 22% єдиного внеску за січень - вересень 2019 року у розмірі 66634,30 грн., що призвело до ненарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 14659,55 грн. При цьому, зазначеного висновку перервіряючі дійшли після встановлення обставин того, що в період з 01.01.2019 по 17.10.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" укладались угоди цивільно-правового характеру з фізичними особами на виконання робіт: пакування ялинкових прикрас; розмалювання ялинкових прикрас; комплектування деталей на ялинкові прикраси, тощо, які укладались систематично строком на один місяць, а факт виконання робіт, в свою чергу, підтверджується актами приймання-передачі, які укладались два рази на місяць або останнім днем місяця (щомісячно). Вказане свідчить про постійний характер та повторюються зазначених взаємовідносин, які з огляду на норми діючого законодавства мають ознаки трудових. Відтак, на переконання контролюючого органу, взаємовідносини ТОВ "Корал-декор" з фізичними особами фактично є трудовими, а сторони договору в силу приписів пп. 14.1.195 та пп. 14.1.222 ст. 14 Податкового кодексу України прирівнюються до працівника та роботодавця. Вказане свідчить про обставини того, що ТОВ "Корал-декор" в період з 01.01.2019 по 30.09.2019 систематично використовувало працю фізичних осіб, щомісячно нараховувало і сплачувало дохід, забезпечувало їх всім необхідним для виконання робіт (матеріали, техніка, засоби, паливно-мастильні матеріали) що слугувало приховуванню трудових правовідносин. Відтак, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти заявленого позову заперечував.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" зареєстровано у відповідності до норм діючого законодавства як суб`єкт господарювання.

Під час розгляду справи встановлено, що Головним управлінням ДПС Харківській області у період з 08.10.2019 по 17.10.2019 було проведено фактичну перевірку з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) за період з 01.01.2019 по 17.10.2019, результати якої оформлено у вигляді акту від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436.

Відповідно до висновків акту від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436 перевіркою встановлено, зокрема, порушення ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме, на суму заробітної плати не нараховано 22% єдиного внеску за лютий - серпень 2019 року у розмірі 66634,30 грн., в тому числі і за лютий 2019 року - 3568,20 грн.; за березень 2019 року - 4173,20 грн.; за квітень 2019 року - 208,00 грн.; за травень 2019 року - 2462,20 грн., за червень 2019 року - 1898,00 грн., за липень 2019 року - 50941,30 грн.; за серпень 2019 року - 3383,40 грн.; згідно чого не нараховано 22% єдиного внеску за лютий 2019 року - серпень 2019 року у розмірі -14659,55 грн., в тому числі за лютий 2019 року - 785,00 грн.; за березень 2019 року - 918,10 грн.; за квітень 2019 року - 45,76 грн.; за травень 2019 року - 541,68 грн., за червень 2019 року - 417,56 грн., за липень 2019 року - 11207,09 грн.; за серпень 2019 року - 744,35 грн.

Позивач, користуючись наявним у нього правом, звернувся 01.11.2019 року до контролюючого органу із запереченнями на акт про проведення фактичної перевірки питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436, проте листом Головного управління ДПС у Харківській області від 11.11.2019 року №9027/10/20-40-33-05-12 «Щодо результатів розгляду заперечення до акту фактичної перевірки від 18.10.2019 року №437/20-40-33-05-07/30136436» позивача повідомлено про залишення без змін висновків акту фактичної перевірки від 18.10.2019 № 437/20-40-33-05-07/30136436.

На підставі висновків зазначеного акту перевірки контролюючим органом 14.11.2019 року сформовано та винесено вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ю-, відповідно до якої повідомлено, що заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 14659,55 грн.

Також, 14.11.2019 року контролюючим органом було винесено рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким заступником начальника Головного управління ДПС у Харківській області, розглянувши матеріли перевірки № 437/20-40-33-05-07/30136436 від 18.10.2019 з питань правильності нарахування та утримання єдиного внеску із сум заробітної плати, якою виявлено порушення ст.7, ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 і за наслідками якої донараховано 14659,55 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, на підставі п.3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вирішено застосувати до ТОВ "Корал-декор" штрафні санкції в розмірі 3532,23 грн.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачем було оскаржено рішення від 14.11.2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в адміністративному порядку до Державної податкової служби України, проте рішенням Державної податкової служби України від 02.01.2020 року №195/6/99-00-08-06-01 скаргу залишено без розгляду.

Позивач, не погодившись із зазначеними рішеннями контролюючого органу, звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Суд зазначає, що разом із позовом позивачем до суду подано клопотання про поновлення строку на оскарження, в обґрунтування якого вказано, що підприємством було подано скаргу до Державної податкової служби України 27.11.2019 року після отримання спірних у даній справі рішень, проте Державною податковою службою України при розгляді скарги було вирішено залишити її без розгляду у зв`язку з пропуском строку на її подання. Однак, на думку представника позивача, Державною податковою службою України не було враховано, що оскаржувані вимога та рішення були отримані підприємством не 16.11.2019 року, а фактично 18.11.2019 року, тобто враховуючи обставини того, що 16.11.2019 року та 17.11.2019 року були вихідними днями, то строк на оскарження слід рахувати з 18.11.2019 року. Вказане, як зазначено представником позивача є поважною причиною для поновлення строку на оскарження рішень контролюючого органу.

Надаючи оцінку вказаному клопотанню, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Приписами частини четвертої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частиною першою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України передбачена можливість поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, за заявою учасника справи, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до приписів ч.1 ст. 2 Закону № 2464-VI дія зазначеного закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до абз. 4, 5, 6 ч.4 ст. 25 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Згідно із приписами абз. 8 ч.4 ст. 25 Закону №2464-VI порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до абз. 9 ч.4 ст. 25 Закону № 2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивачем шляхом звернення до суду з даним позовом оскаржується вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 14.11.2019 та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019.

Як свідчать матеріали справи, зазначені рішення контролюючого органу було отримано засобами поштового зв`язку 16.11.2019 року.

При цьому, матеріали справи свідчать, що позивач скористався наявним у нього правом на адміністративне оскарження зазначених вимоги про сплату боргу і рішення та 27.11.2019 року звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України.

Рішенням Державної податкової служби України від 02.01.2020 року №195/6/99-00-08-06-01 про залишення скарги без розгляду, яке отримано позивачем 09.01.2020 року, скаргу підприємства позивача залишено без розгляду у зв`язку з пропущення строку на її подання.

Матеріали справи свідчать, що 16.01.2020 року позивачем було направлено позовну заяву про скарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 14.11.2019 та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019 до суду засобами поштового зв`язку.

З аналізу положень ч.4 ст.25 Закону №2464-VI вбачається, що законодавцем визначено проміжок часу у розмірі 10 днів, що настає з наступного дня після отримання платником вимоги, протягом якого особа має альтернативний порядок оскарження вимоги до вищестоящого органу або до суду.

Водночас, положеннями Закону №2464-VI не визначено детального та послідовного алгоритму дій платника податків у разі незадоволення результатами досудового оскарження та, як наслідок, не визначив строків звернення до суду в такому випадку. Послідовного застосування цього ж строку у розмірі 10 днів двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку, Закон не передбачив.

Проте, строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги фіскального органу про сплату ЄСВ, визначений частиною четвертою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та складає три місяці з дня отримання платником ЄСВ рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду його скарги.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.05.2020 року по справі №520/9891/19.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що оскільки позивач до суду з даним позовом звернувся у межах тримісячного строку, тобто у межах визначеного законодавством строку, то у суду відсутні підстави для поновлення позивачу строку на звернення до суду з даним позовом.

Відтак, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання позивача.

Стосовно спірних правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем у даній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Під час розгляду справи встановлено, що підставою виявлених контролюючим органом під час проведення перевірки порушень підприємства позивача визначено, що в період з 01.01.2019 по 17.10.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" укладались угоди цивільно-правового характеру з фізичними особами на виконання відповідних робіт, які з огляду на обставини фактично є трудовими, а сторони договору в силу приписів пп. 14.1.195 та пп. 14.1.222 ст. 14 Податкового кодексу України прирівнюються до працівника та роботодавця. Відтак, контролюючим органом встановлено, що ТОВ "Корал-декор" в період з 01.01.2019 по 30.09.2019 систематично використовувало працю фізичних осіб, щомісячно нараховувало і сплачувало дохід, забезпечувало їх всім необхідним для виконання робіт, що слугувало приховуванню трудових правовідносин.

Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із п. 2 ч. 5 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Суд зазначає, що правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Положеннями ст. 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

При цьому, характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Суд зазначає, що взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 626 Цивільного кодексу України договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.

При цьому, зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.07.2018 року по справі №820/1432/17, від 06.03.2019 року по справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 року по справі №815/954/18, від 26.05.2020 року по справі №160/5315/19.

Також, суд зазначає, що згідно із ст. ст. 1, 2 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

Положеннями ст. 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відтак, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Під час судового розгляду справи встановлено, що між позивачем та ОСОБА_1 укладено цивільно-правові угоди №34-01-03 від 12.03.2019 року, від 13.03.2019 року, №34-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_2 укладено цивільно-правову угоду №31-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_3 укладено цивільно-правову угоду №10-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_4 укладено цивільно-правові угоди №39-01-05 від 07.05.2019 року, №33-01-06 від 03.06.2019 року, №33-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_5 укладено цивільно-правову угоду №24-01-02 від 06.02.2019 року, від 13.03.2019 року, ОСОБА_6 укладено цивільно-правову угоду №26-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_7 укладено цивільно-правову угоду №5-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_8 укладено цивільно-правову угоду №21-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_9 укладено цивільно-правову угоду №25-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_10 укладено цивільно-правові угоди №2-01-02 від 04.02.2019 року, №2-01-03 від 01.03.2019 року, №2-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_11 укладено цивільно-правову угоду №40-01-08 від 07.08.2019 року, ОСОБА_12 укладено цивільно-правову угоду №35-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_13 укладено цивільно-правову угоду №15-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_14 укладено цивільно-правові угоди №1-01-02 від 04.02.2019 року, №1-01-03 від 01.03.2019 року, №1-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_15 укладено цивільно-правову угоду №7-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_16 укладено цивільно-правові угоди №27-01-07 від 11.07.2019 року, №27-01-08 від 19.08.2019 року; ОСОБА_17 укладено цивільно-правову угоду №29-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_18 укладено цивільно-правову угоду №22-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_19 укладено цивільно-правову угоду №36-01-03 від 18.03.2019 року, ОСОБА_20 укладено цивільно-правову угоду №23-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_21 укладено цивільно-правову угоду №12-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_22 укладено цивільно-правову угоду №24-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_23 укладено цивільно-правову угоду №4-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_24 укладено цивільно-правову угоду №16-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_25 укладено цивільно-правові угоди №38-01-05 від 07.05.2019 року, №38-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_26 укладено цивільно-правову угоду №8-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_27 укладено цивільно-правову угоду №19-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_28 укладено цивільно-правову угоду №11-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_29 укладено цивільно-правову угоду №3-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_30 укладено цивільно-правову угоду №30-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_31 укладено цивільно-правові угоди №17-01-04 від 01.04.2019 року, №17-01-07 від 22.07.2019 року, ОСОБА_32 укладено цивільно-правову угоду №20-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_33 укладено цивільно-правову угоду №33-01-03 від 11.03.2019 року, ОСОБА_34 укладено цивільно-правову угоду №6-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_35 укладено цивільно-правову угоду №18-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_36 укладено цивільно-правові угоди №28-01-05 від 13.05.2019 року, №28-01-06 від 03.06.2019 року, №28-01-07 від 11.07.2019 року, №28-01-08 від 12.08.019 року, ОСОБА_37 укладено цивільно-правову угоду №37-01-07 від 11.07.2019 року, ОСОБА_38 укладено цивільно-правову угоду №9-01-07 від 11.07.2019 року.

Під час судового розгляду справи встановлено, що предметом укладених угод є зобов`язання виконавця виконати замовнику роботи (надати послуги): пакування ялинкових прикрас; розмалювання ялинкових прикрас; комплектування деталей на ялинкові прикраси, тощо.

З аналізу наявних в матеріалах справи копій договорів встановлено, що останні мають типову форму.

Отже, відповідно до умов зазначених договорів, а саме п.1.3 замовник зобов`язаний своєчасно прийняти й оплатити виконані виконавцем послуги. Згідно із п. 1.4 угод замовник надає виконавцю всі необхідні матеріали для надання послуг (робіт), забезпечує робочим місцем, побутовими умовами. Положеннями п. 2.1 угод визначено, що підставою для підписання документа, який підтверджує надання послуг (робіт) виконавцем за цим договором є підписаний акт приймання наданих послуг (робіт) на об`єкті. При цьому, у п. 2.2 угод визначено вартість винагороди, яку сплачує замовник виконавцю за одиницю виробленої продукції, а п. 2.3 угод передбачено, що сума винагороди визначається на підставі акта приймання наданих послуг (робіт) та вартості послуг (робіт) згідно з цим договором.

Водночас, судом встановлено, що п.6.2 угод визначено, що на виконавця не розповсюджуються правила внутрішнього трудового розпорядку замовника, виконавець сам організовує процес надання послуг у відповідності до вимог цивільного законодавства, а у розділі 8 угод визначено термін їх дії.

Відтак, суд, аналізуючи положення укладених позивачем із зазначеними фізичними особами цивільно-правових угод, зазначає, що останні укладені на надання певної конкретної послуги; підставою для підписання документа, який підтверджує надання послуг (робіт) виконавцем є акт приймання наданих послуг (робіт); оплата послуг виконується попередньо не пізніше 20 банківських днів після підписання договору та остаточно - не пізніше 20 банківських днів після підписання акта приймання наданих послуг, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії актів приймання наданих послуг за відповідними договорами; сторони несуть відповідальність за порушення зобов`язань за цим договором, що передбачено п. 4.2 цивільно-правових угод, а інша матеріальна відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань згідно з чинним законодавством врегульована та встановлюється чинним законодавством, що передбачено п. 3.1 цивільно-правових угод; на виконавця не розповсюджуються правила внутрішнього трудового розпорядку замовника та виконавець самостійно організовує процес надання послуг; терміни дії угод встановлені з конкретного числа місяця по конкретне число кінця даного місяця, але загальний строк дії угод складав місяць.

Відтак, суд приходить до висновку стосовно недоведеності та необґрунтованості доводів представника відповідача щодо укладення позивачем угод на виконання систематичних робіт. Крім того, суд зазначає, що посилання представника відповідача на обставини того, що угоди укладались строком на один місяць також є необґрунтованими, оскільки нормами діючого законодавства не передбачено обмежень стосовно кількості та часу на який укладаються цивільно-правові угоди, враховуючи що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України.

При цьому, стосовно надання позивачем, який є замовником, інструментів, матеріалів і механізмів виконавцю суд зазначає, що представником позивача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що підприємство забезпечує виконавців матеріально-технічною базою у зв`язку з тим, що послуги щодо пакування, комплектування або розмальовування новорічних прикрас не можуть бути виконані та надані іншим способом або в іншому місті з використанням матеріалів, відмінних від матеріалів і механізмів, визначених специфікою виробництва.

Враховуючи наведене суд зазначає, що забезпечення виконавця всім необхідним для виконання робіт (приміщенням, обладнанням, матеріалами, тощо) не може свідчити про трудовий характер таких договорів.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 жовтня 2019 року по справі №825/2058/18.

Стосовно посилань представника відповідача на обставини того, що підприємством позивача здійснюється щомісячна оплата праці за актами виконаних робіт, суд зазначає, що під час розгляду справи встановлено, підставою для оплати за цивільно-правовим договором є факт надання послуг, який засвідчується актом приймання-передачі виконаних робіт, тоді як підставою для оплати праці за трудовим договором є час роботи, який зафіксовано в табелях обліку робочого часу. Водночас, заробітна плата є фіксованою сумою, а винагорода за цивільно-правовою угодою залежить від результату наданих послуг.

Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що долучені представником позивача копії актів приймання наданих послуг містять різні розміри винагороди.

Відтак, суд вважає зазначені доводи представника відповідача необґрунтованими та недоведеними.

Стосовно посилань представника відповідача на обставини зазначення у цивільно-правових угодах та актах загальних, не конкретизованих відомостей про виконану роботу та відсутність інформації щодо того, яка саме робота виконавцем була виконана, суд зазначає, що зі змісту цивільно-правових угод вбачається, що останні у п.1.1 містять в собі відомості про конкретний результат роботи який повинен бути досягнутий. Також зазначені угоди містять відомості про термін виконуваних робіт, вартість виконаних робіт та умови щодо оплати результату роботи.

Відтак, суд вважає зазначені доводи представника відповідача необґрунтованими та недоведеними.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що укладені цивільно-правові угоди не містять обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу. Також, виконавець не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. При цьому, виконавець самостійно та на власний ризик організує виконання цього договору у відповідності до його умов та вимог цивільного законодавства. Крім того, відповідальність виконавців робіт за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань за цими угодами визначена умовами таких угод, а та, що ним не врегульована встановлена та визначена чинним законодавством України.

Також суд зазначає, що укладені між позивачем та відповідними фізичними особами цивільно-правові угоди не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а посадові особи контролюючого органу не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Відтак, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що між позивачем та відповідними фізичними особами виникли цивільно-правові відносини, а не трудові.

Водночас, суд зазначає, що особливістю договорів про надання послуг є насамперед нематеріальний характер об`єкта договору, при цьому продається не сам результат, а дії, які до нього привели.

Отже, враховуючи обставини справи суд приходить до висновку про не підтвердження під час розгляду справи висновків контролюючого органу про порушення підприємством позивача ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" стосовно не нарахування на суму заробітної плати 22% єдиного внеску за лютий - серпень 2019 року у розмірі 66634,30 грн. та 22% єдиного внеску за лютий 2019 року - серпень 2019 року у розмірі - 14659,55 грн.

Стосовно посилань представника позивача на допущені контролюючим органом процедурні порушення, суд зазначає, що у даному випадку підприємством позивача не оскаржуються дії контролюючого органу під час проведення перевірки підприємства, а відтак зазначені доводи не підлягають врахуванню судом.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 14.11.2019 та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.11.2019 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал-декор".

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" (смт. Ківшарівка, Куп`янський р-н, Харківська обл., 63736) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057) про скасування рішення та вимоги - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 14.11.2019 та рішення № від 14.11.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску .

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал-декор" (смт. Ківшарівка, Куп`янський р-н, Харківська обл., 63736, код ЄДРПОУ - 30136436) сплачену суму судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ - 43143704).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 15 вересня 2020 року.

Суддя Мельников Р.В.