Справа № 640/4139/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4139/20 Головуючий у І інстанції Бояринцева М.А.
Суддя-доповідач Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не призначення на посаду та звільнення з військової служби полковника ОСОБА_1 за підпунктом "в" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в запас;

- визнати протиправними та скасувати накази Голови Державної прикордонної служби України від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 (Е-175271) та від 21.01.2020 року № 55-ОС "Про особовий склад" - в частині виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення полковника ОСОБА_1 ;

- поновити полковника ОСОБА_1 з 22.01.2020 року на військовій службі у Державній прикордонній службі України та на попередній або за його згодою на іншій, не нижче ніж попередня, посаді в Адміністрації Державної прикордонної служби України з дня прийняття рішення про поновлення на військовій службі;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 в установленому законодавством порядку виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення з 22.01.2020 року до дня фактичного поновлення на службі;

- стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 150 000 грн. в якості відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилався на порушення Відповідачем норм чинного законодавства та зазначав, що він як учасник бойових дій та особа, що тривалий час обіймала посаду з функціоналом «начальник відділу організації повсякденної діяльності» мав переважне право на призначення на вакантну посаду, яка була утворена одночасно із скороченням тієї, яку він займав. Також Позивач зазначав, що Відповідачем неналежно здійснено його розрахування при звільненні та вказує, що внаслідок протиправних дій Адміністрації Державної прикордонної служби України йому завдано моральну шкоду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвала суду обґрунтована тим, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України та зазначено, що Позивачу необхідно надати докази поважності причин пропуску строку звернення до суду в частині позовним вимог щодо оскарження наказу Голови Державної прикордонної служби України від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленні сторін.

Як вбачається з вказаної ухвали суду, в ній було зазначено, зокрема, про те, що суд приймає до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 з метою дотримання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині доступу до суду. Проте, враховуючи відсутність доказів на підтвердження подання рапорту до Державної прикордонної служби України, на який посилається Позивач як на доказ вчинення дій з метою скасування наказу про його звільнення в позасудовому порядку, питання щодо умов прийнятності позовної заяви в частині дотримання строків звернення до суду, суд вирішить під час розгляду справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України в частині позовних вимог про визнання протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не призначення на посаду та звільнення з військової служби полковника ОСОБА_1 за підпунктом "в" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в запас та про визнання протиправним та скасування наказу Голови Державної прикордонної служби України від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Приймаючи дане судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач звернувся до адміністративного суду з пропущенням встановленого законом місячного строку звернення, в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи дане судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний Позивачем наказ від 21.01.2020 року № 55-ОС "Про особовий склад" про виключення зі списків особового складу виданий у зв`язку з реалізацією (дією) наказу Голови Державної прикордонної служби України від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад", яким звільнено з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 (Е-175271) та який Позивачем не оскаржено з дотриманням строків, встановлених статтею 121 Кодексу адміністративного судочинства України, є чинним.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви в частині без розгляду, визнати таким, що пропущений з поважних причин та поновити строк на оскарження в суді незаконних дій та рішень Адміністрації Державної прикордонної служби України відносно звільнення з військової служби ОСОБА_1 , та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а також скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В апеляційних скаргах Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та справи по суті.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що про звільнення з військової служби Позивач дізнався в день прийняття наказу про звільнення від 11.01.2020 року № 25-ОС, в прийнятті якого він участі не брав, що не відповідає фактичним обставинам справи та не підтверджується доказами. Так, Позивач зазначає, що датою, коли йому стало остаточно зрозуміло про порушення його прав та безальтернативність шляху звернення до суду, є 21 січня 2020 року.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що надані Відповідачем матеріали спростовують доводи Позивача щодо вжиття Позивачем заходів з метою вирішення спірних правовідносин в позасудовому порядку, оскільки дані обставини не підтверджуються наявними у справі матеріалами та ґрунтуються на припущеннях, оскільки до позовної заяви було додано копію рапорту від 21.01.2020 року на ім`я Голови Державної прикордонної служби України, що не заперечується Відповідачем.

Крім того Позивач зазначає, що звільнення з військової служби мало суттєвий вплив на його здоров`я, так з 08.01.2020 року по 13.01.2020 року він лікувався він ГРВІ, що підтверджується записом у паспорті здоров`я ОСОБА_1 , а після звільнення з 06.02.2020 року 18.02.2020 року проходив інтенсивне лікування, більш того, внаслідок нервового стресу Позивач звернувся до лікаря-невропатолога, лікування якого тривало понад 2 місяці, до початку березня 2020 року, через що відповідні докази не було додано до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, даний позов було подано в останній, на думку Позивача, день процесуального строку, тобто 20 лютого без його пропуску, а відмова у праві на суд з мотивів пропуску строку у 9 днів, навіть за найбільш прискіпливим по відношенню до людини обрахуванням такого строку, не може бути визнана такою, що відповідає критеріям розумності та справедливості.

Щодо скасування рішення суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог Позивач посилається на те, що в основу оскаржуваного рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог, які є похідними - суд першої інстанції поклав факт залишення без розгляду первинних вимог про незаконне звільнення, який викладений в ухвалі суду від 28 травня 2020 року.

Таким чином, висновки суду, викладені в рішенні про те, що в основу рішення про відмову в задоволенні позову ним покладено факт чинності наказу про звільнення Позивача, який «не оскаржено у встановлені строки», і що «в межах даної справи (тобто справи № 640/4139/20) судом не встановлено обставин незаконного звільнення Позивача та не встановлено наявність порушеного права Позивача у сфері публічно-правових відносин» - є фактично посиланням суду самого на себе, що не відповідає основним засадам (принципам) адміністративного судочинства, та порушує доктрину заборони суперечливої поведінки, що базується ще на римській максимі: «non concedit venire contra factum proprium» («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»).

Позивач вважає, що своєю «попередньою поведінкою», тобто винесенням в той же день ухвали про залишення без розгляду основної частини вимог щодо незаконного звільнення, суд першої інстанції підтвердив наявність порушеного права, але застосував наслідки пропуску, на його думку без поважних причин, строку звернення до суду.

Таким чином, відповідно до сформованої правової позиції, на якій неодноразово наголошував суд касаційної інстанції, у випадку відсутності порушення права особи - суди мають відмовляти у позові, а не застосовувати механізм залишення позову без розгляду. Отже, залишення позову без розгляду в цій справі, де судом надано оцінку та вирішено по суті інша частина вимог, є фактично визнанням наявності порушеного права, а не презумпцією правомірності акту індивідуальної дії (наказу), який оскаржено навіть і з порушенням, на думку суду, строків його оскарження.

Враховуючи викладене, Позивач зазначає, що оскаржуване Рішення винесено упереджено, під тиском попередньо винесеної судом першої інстанції ухвали про залишення без розгляду частини позовних вимог (яка не набрала законної сили), та ґрунтується на хибних висновках суду, у ній викладених.

Відзив на апеляційні скарги на адресу суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Залишаючи без розгляду заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не призначення на посаду та звільнення з військової служби полковника ОСОБА_1 за підпунктом "в" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в запас та про визнання протиправним та скасування наказу Голови Державної прикордонної служби України від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що про обставини щодо непризначення полковника ОСОБА_1 на посаду начальника відділу організації повсякденної діяльності Позивач повинен був бути обізнаний станом на 2019 рік, а про звільнення з військової служби дізнався в день прийняття наказу про звільнення від 11.01.2020 року № 25-ОС, проте до суду з даним позовом звернувся лише 20.02.2020 року, тобто з пропуском встановленого законом місячного строку звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 11.01.2020 року начальником управління кадрового менеджменту Адміністрації Державної прикордонної служби України складено подання про звільнення Позивача з військової служби в запас за підпунктом "в" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в запас (а.с. 69-70), з яким ОСОБА_1 ознайомлений 11.01.2020 року, що підтверджується його підписом (зворотній бік а.с. 70).

11.01.2020 року Головою Державної прикордонної служби України прийнято оскаржуваний наказ № 25-ОС "Про особовий склад", яким звільнено з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 (Е-175271) (а.с. 80).

Одночасно, 11.01.2020 року Позивач звернувся до Голови Державної прикордонної служби України із рапортами про виплату компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік та про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки (а.с. 81,82).

21 січня 2020 року полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, що підтверджується копією витягу з наказу Голови Державної прикордонної служби України від 21 січня 2020 року № 55-ОС (а.с. 84).

У той же день Позивачем було подано рапорт Голові Державної прикордонної служби України, з якого вбачається, що 13 січня 2020 року Позивачу доведено до відома наказ від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад", яким його звільнено з військової служби у запас (а.с. 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що про звільнення з військової служби Позивач дізнався в день прийняття наказу про звільнення від 11 січня 2020 року № 25-ОС, оскільки матеріалами справи підтверджується, що даний наказ було доведено до його відома 13 січня 2020 року.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що наказ Голови Державної прикордонної служби України від 11 січня № 25-ОС "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 за своїм змістом є наказом, яким розпочинається процедура звільнення (здавання посади, інвентарного майна, тощо), яка триває до моменту виключення зі списків особового складу військової частини.

Крім того, слід звернути увагу, що наказ Голови Державної прикордонної служби України від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 за змістом не містить дати звільнення військовослужбовця.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносини з приводу проходження публічної служби між Позивачем та Відповідачем фактично припинилися 21 січня 2020 року, оскільки саме ця дата визначена як останній день військової служби полковника ОСОБА_1 у наказі Голови Державної прикордонної служби України від 21 січня 2020 року № 55-ОС.

Також колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду щодо особливостей обчислення строку звернення до суду у разі оскарження наказів про звільнення, якщо припинення служби відбувається внаслідок видання двох розпорядних актів (про звільнення та про виключення зі списків особового складу), що викладена у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 420/333/19. За змістом вказаного судового рішення питання строку звернення до суду з вимогою про скасування наказу про звільнення повинно вирішуватися одночасно з вимогою про скасування наказу про виключення зі списків особового складу, оскільки видання наказу про виключення з списків є лише реалізацією наказу про звільнення зі служби.

Оскільки правові наслідки у вигляді припинення військової служби для Позивача настали після реалізації наказу від 11 січня 2020 року № 25-ОС шляхом видачі наказу від 21 січня 2020 року № 55-ОС, колегія суддів вважає можливим обчислювати строк звернення до суду із дня, коли Позивач дізнався про видачу саме наказу від 21 січня 2020 року № 55-ОС.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся 20 лютого 2020 року, тобто в межах строку звернення до адміністративного суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що Позивачем не було пропущено строк звернення до адміністративного суду, а тому підстав для залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не призначення на посаду та звільнення з військової служби полковника ОСОБА_1 за підпунктом "в" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в запас та про визнання протиправним та скасування наказу Голови Державної прикордонної служби України від 11.01.2020 року № 25-ОС "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 , колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів Позивача про скасування рішення суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів зазначає, що оскільки підставою для прийняття оскаржуваного судового рішення слугувала ухвала Окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року, яка була визнана протиправною даним судовим рішенням, колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення даної апеляційної скарги.

Так, згідно з мотивувальною частиною постанови суду першої інстанції від 28 травня 2020 року, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 стало те, що право на поновлення на попередній посаді надається військовослужбовцю у разі визнання звільнення незаконним. При цьому, оскаржуваний Позивачем наказ від 21 січня 2020 року № 55-ОС «Про особовий склад» про виключення зі списків особового складу виданий у зв`язку з реалізацією (дією) наказу Голови Державної прикордонної служби України від 11 січня 2020 року № 25-ОС «Про особовий склад», яким звільнено з військової служби у запас полковника ОСОБА_1 (Е-175271) та який Позивачем не оскаржено з дотриманням строків, встановлених ст. 121 КАС України, є чинним. Враховуючи чинність наказу про звільнення Позивача з військової служби у запас та відсутність встановлених під час розгляду справи обставин невідповідності наказу від 21 січня 2020 року № 55-ОС вимогам Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, суд першої інстанції прийшов до висновку про прийняття головою Державної прикордонної служби України оскаржуваного наказу в межах наданих повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Враховуючи підстави, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу від 21 січня 2020 року № 55-ОС «Про особовий склад», поновлення на посаді та стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, колегія суддів приходить до висновку про те, що розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції прямо та безпосередньо залежить від результатів розгляду позовних вимог, пов`язаних із оскарженням Наказу від 11 січня 2020 року № 25-ОС.

Кожна із заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у межах цієї справи має спільні підстави виникнення спору та предмет доказування, у зв`язку з чим вони потребують спільного розгляду і вирішення.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до положень ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду в частині та про відмову у задоволенні позовних вимог по суті, а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

За змістом частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно із частиною 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Разом з тим, враховуючи, що суд апеляційної інстанції, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду наділений повноваженнями лише щодо направлення справи на розгляд суду першої інстанції та не має права ухвалювати нове рішення по суті заявлених вимог, а також приймаючи до уваги, що позовні вимоги, які були вирішені шляхом ухвалення рішення суду першої інстанції від 28 травня 2020 року, неможливо розглядати окремо від позовної вимоги, яка була залишена без розгляду ухвалою суду від 28 травня 2020 року, колегія суддів приходить до висновку про те, що судові рішення у даній адміністративній справі підлягають скасуванню з направленням справи на розгляд до суду першої інстанції.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що допущені порушення норм процесуального та матеріального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання щодо строків звернення до суду та розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, та є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та рішення суду першої інстанції, з постановленням нового судового рішення про направленням справи для розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року скасувати, а справу направити для розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 15.09.2020 року.