Справа № 522/16038/20
Суддя: Науменко А. В.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/522/458/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря - Полегенького В.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, посилаючись на те, 23.05.2019 о 12.00 год. працівниками СБУ, за адресою: вул. Центральна 25/2, с. Фонтанка, Лиманський р-н, Одеська обл., було виявлено громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доставлено до приміщення ГУ ДМС України в Одеській області, за адресою: вул. Преображенська 64 , м. Одеса.

Перевіркою іноземця було встановлено, що відповідач порушив правила перебування іноземців в Україні - проживає на території України без документів на право проживання.

Відповідач прибув до України 28.02.2017 з метою працевлаштування. Кордон України перетинав легально, через КПП «Бориспіль», на підставі паспортного документу громадянина Казахстану для виїзду за кордон виданого на його `ім`я, який на момент виявлення з його слів має вдома. На даний час відповідач на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

У ході виконання завдань, покладених на органи СБУ, ГУ ДМС України в Одеській області отримано відомості про порушення норм чинного законодавства України громадянином Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зокрема, відповідачу ГУ ДМС України в м. Києві 27.12.2017 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6, ч. 2, ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 15.02.2018 року.

20.08.2018 ГУ ДМС України у м. Києві було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № НОМЕР_2 громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 1, ч. 1, ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

23.05.2019 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008427 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.05.2019 ПН МОД № 008427 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

23.05.2019 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення від № 355 про примусове повернення в країну походження відповідача та зобов`язано його покинути територію України у термін до 09.06.2019. У визначений термін відповідач не виїхав.

17.09.2020 громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно виявлено о 11.30 співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою : ринок «ПРИВОЗ» м. Одеса та доставлено до ГУ ДМС України в Одеській області.

17.09.2020 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування стосовно громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 003708 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 17.09.2020 ПН МОД № 003743 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. 00 коп.

Беручи до уваги той факт, що Відповідач проживав на території України без документів на право проживання в Україні вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 203 КУаАП, у нього на момент виявлення відсутній паспортний документ, який надає право здійснити виїзд з території України, які визначені ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідно до якої в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

17.09.2020 ГУ ДМС України було подано адміністративний позов до відповідача про примусове видворення. З огляду на те, що є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, про що свідчить його ухилення від добровільного виїзду, відсутність родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, а також коштів на повернення, документів, просив прийняти рішення про затримання відповідача з метою забезпечення видворення за межі території України.

Представник позивача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник Ворсуляк О.В. в судове засідання з`явилися, з позовними вимогами не погодилися. Пояснив суду, що на території України у місті Одесі відповідач проживає за адресою АДРЕСА_1 , з дружиною, яка проживає на території України на законних підставах, та трьома малолітніми дітьми від шлюбу, один з яких народився на території України. Представник відповідача звернув увагу, що заходи згідно позову є надмірно суворі, а також просив врахувати введений карантин. В зв`язку з чим наполягав на відмовлені у позовних вимогах.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у позові з наступних підстав.

У відповідності до п.3 ч.1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України.

Згідно ч. 4 ст. 46 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України.

Судом встановлено, що 23.05.2019 о 12.00 год. працівниками СБУ, за адресою: вул. Центральна 25/2, с. Фонтанка, Лиманський р-н, Одеська обл., було виявлено громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доставлено до приміщення ГУ ДМС України в Одеській області, за адресою: вул. Преображенська 64 , м. Одеса. Відповідач прибув до України 28.02.2017 з метою працевлаштування. Кордон України перетинав легально, через КПП «Бориспіль», на підставі паспортного документу громадянина Казахстану для виїзду за кордон виданого на його `ім`я, який на момент виявлення з його слів має вдома.

Судом встановлено, що відповідачу ГУ ДМС України в м. Києві 27.12.2017 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6, ч. 2, ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 15.02.2018 року.

20.08.2018 ГУ ДМС України у м. Києві було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № НОМЕР_2 громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 1, ч. 1, ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

23.05.2019 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008427 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.05.2019 ПН МОД № 008427 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

23.05.2019 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення від № 355 про примусове повернення в країну походження відповідача та зобов`язано його покинути територію України у термін до 09.06.2019. У визначений термін відповідач не виїхав.

17.09.2020 громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно виявлено о 11.30 співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою : ринок «ПРИВОЗ» м. Одеса та доставлено до ГУ ДМС України в Одеській області.

17.09.2020 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування стосовно громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 003708 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 17.09.2020 ПН МОД № 003743 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. 00 коп.

17.09.2020 ГУ ДМС України було подано адміністративний позов до відповідача про примусове видворення.

Судом встановлено що громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на території України у місті Одесі та проживає за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач проживає у місті Одесі з дружиною ОСОБА_2 , яка є громадянкою Республіки Казахстан та перебуваю на території України на законих підставах з трьома малолітніми дітьми від шлюбу з відповідачем, один з яких народився на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб, без громадянства».

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держави - учасниці повинні охороняти сім`ю, дитинство, материнство, батьківство та створювати мови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного життя.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України встановлено, що, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання.

Приписами ст. 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Нормами ст. 151 Сімейного кодексу України до обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

У ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Згідно з приписами ст. 18 Конвенції ООН про права дитини (20.11.1989 р.), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини (20.11.1959 р.), дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У ст. 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Пунктом 1 ст. 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, правомірно зробити висновок про те, що відносини позивача з членом їх сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування ст. 8 Конвенції (п. 65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

При розв`язанні спірних правовідносин необхідно також врахувати й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» № 12313/86 Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна й позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Каплан та інші проти Норвегії» (рішення від 24.07.2014, заява №32504/11) Європейський суд з прав людини вказав на недопустимість непропорційного втручання в право на повагу до сімейного життя подружжя та їх дітей.

З матеріалів справи вбачається що відповідач з дружиною та трьома дітьми з 2017 року безперервно проживає на території України. Докази асоціальної характеристики відповідача відсутні.

Таким чином, втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства.

Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право відповідача, суд оцінює дотримання інтересів його малолітніх дітей, доля яких, враховуючи їх вік та становище, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення по справі.

При цьому п. п. 83, 84 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), де зазначено, зокрема, що Європейський суд поділяє думку про те, що вислання заявниці матері двох дітей, з дворічною забороною на повторний в`їзд, беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. З огляду на тривалий тісний зв`язок з матір`ю..., тривалого періоду, що сплинув до вжиття міграційними органами рішення про вислання з забороною на повторний в`їзд, Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції.

Також суд враховує ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії», скарга № 41615/07, § 135, ЕСНК2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

Згідно із ч. 13 статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є :1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як вбачається із матеріалів справи позивач співпрацює з органами ДМС України, не порушує законодавство України.

Частиною 1 статтею 288 КАС України передбачено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно ч. І ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки під час судового засідання судом встановлено що позивач знаходиться у зареєстрованому шлюбі та у нього є троє дітей, позов Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України відносно громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 23-25, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. ст. 9, 20, 46, 241, 243, 245, 288, 289, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ухвалив:

У задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В.Науменко

17.09.20