Справа № 640/691/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року м. Київ № 640/691/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просить визнати протиправними та такими, що заподіяли йому майнової та моральної шкоди:

- дії відповідача щодо переведення ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності з дати подання відповідної заяви (з 09 липня 2018 року), а не з дати встановлення інвалідності МСЕК (з 06 червня 2018 року);

- дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності з дати її встановлення МСЕК (з 06 червня 2018 року) відповідно до частини першої статті 26 розділу ІІІ Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та перерахунку пенсії з урахуванням вже виплачених сум.

Окрім того позивач просить зобов`язати відповідача призначити йому пенсію по інвалідності з дати її встановлення МСЕК відповідно до частини першої статті 26 розділу ІІІ пункту «е» частини першої статті 50 розділу VІ Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 06 червня 2018 року та провести перерахунок призначеної пенсії по інвалідності з урахуванням вже виплачених сум, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 54 407,00 грн., заподіяну протиправним переведення з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності з дати подання заяви (з 09 липня 2018 року), а не з дати встановлення інвалідності МСЕК (з 06 червня 2018 року), неприйняттям своєчасних заходів щодо поновлення порушених прав та відмовою у вчиненні відповідних дій на звернення від 14 серпня 2018 року, під час досудового врегулювання спору.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 10 червня 2017 року отримує пенсію за вислугу років, перебуває на обліку відповідача.

На підставі довідки до акту огляду МСЕК від 06 червня 2018 року, якою позивачу встановлено статус інваліда війни ІІ групи, у той же день він звернувся до відповідача з проханням прийняти заяву про переведення з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності, проте йому було рекомендовано прибути до управління після отримання ним примірника довідки МСЕК, запевнивши, що відповідна пенсія буде нарахована з дати довідки МСЕК.

В решті, заява була подана 09 липня 2018 року, отримано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, проте, у серпні 2018 року позивач дізнався, що пенсія по інвалідності призначена не з 06 червня, а з 09 липня 2018 року.

Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, посилається на те, що пенсія по інвалідності встановлена йому з 06 червня 2018 року по 30 червня 2020 року, та має бути нарахована та виплачена за увесь період. У цьому зв`язку позивач звертався до відповідача із скаргою від 14 серпня 2018 року, проте, не дочекавшись відповіді у визначений строк, спрямував повторне електронне звернення. Лише 09 жовтня 2018 року позивач отримав відповідь про те, що підстави для доплати пенсії відсутні, оскільки переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви та усіх необхідних документів.

Позивач стверджує, що положеннями частини першої статті 26 розділу ІІІ Закону №2262-ХІІ чітко визначено, що пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються на весь час інвалідності, встановленої МСЕК, а положеннями пункту «е» частини першої статті 50 розділу VІ Закону №2262-ХІІ визначено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які визнані особами з інвалідністю після закінчення трьох місяців з дня звільнення їх зі служби чи внаслідок нещасного випадку або захворювання, що мали місце після звільнення їх зі служби, пенсії відповідно до цього Закону призначаються з дня встановлення їм інвалідності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2019 року, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провадити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Від відповідача 15 лютого 2019 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому підтверджено обставини переведення позивача з одного виду пенсії на інший з 09 липня 2018 року, тобто з дня подання ним заяви та усіх необхідних документів, як визначено пунктом 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV). Відповідач вважає дії щодо переведення пенсії позивача з одного виду на інший з дня подачі відповідної заяви законними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України за наявними у справі матеріалами.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 03 травня 2017 року ОСОБА_1 полковника запасу відповідно до наказу т.в.о. Міністра оборони України №294 (по особовому складу) звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини шостої, частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військової службу» та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09 червня 2017 року №118 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини.

З 10 червня 2017 року позивачу призначено пенсію за вислугу років на підставі Закону №2262-ХІІ, взято на облік відповідачем.

У подальшому, 06 червня 2018 року на підставі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0968500, виданою Центральною медико-соціальною експертною комісією №1 м. Києва (далі МСЕК), позивачу встановлено статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, про що видано тимчасову довідку №59 від 96 червня 2018 року взамін посвідчення.

Як стверджує позивач, у той же день він звернувся до відповідача з проханням прийняти заяву про переведення з одного виду пенсії за вислугу років на іншу по інвалідності, проте прийняти заяву працівники відповідного відділу відмовилися, пояснивши це тим, що ГУ ПФУ в м. Києві не отримано примірнику довідки МСЕК та рекомендувавши позивачу прибути після її отримання органом.

Відповідну заяву про переведення з одного виду пенсії на інший подано позивачем 09 липня 2018 року та у цей же день в управлінні праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації отримано посвідчення серії НОМЕР_2 особи з інвалідністю внаслідок війни замість тимчасової довідки.

Після відповідного перерахунку та отримання пенсії у серпні 2018 року позивач довідався, що пенсію по інвалідності призначено йому лише з 09 липня 2018 року, тобто з дати подання відповідної заяви.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач двічі звертався через електронний кабінет на офіційному порталі електронних послуг Пенсійного фонду України із скаргами на дії ГУ ПФУ в м. Києві та вимогами призначити пенсію по інвалідності з дати її встановлення МСЕК відповідно до частини першої статті 26 розділу ІІІ Закону №2262-ХІІ з 06 червня 2018 року та проведення відповідного перерахунку пенсії з урахуванням вже виплачених сум.

У відповідь позивачу повідомлено, що його правомірно переведено з одного виду пенсії на інший з дня подання відповідної заяви та додатків, підстави для доплати пенсії відсутні.

Виходячи з відзиву відповідача, відмовляючи позивачу у задоволенні його вимог щодо переведення на інший вид пенсії з 06 червня 2018 року ГУ ПФУ в м. Києві виходило з положень частини третьої статті 45 Закону №1058-ІV, відповідно до якої переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Також відповідач посилається на пункт 14 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-2, відповідно до якого орган, який призначає пенсію, розглядає питання про переведення з одного виду пенсії на інший приймаються органом, що призначає пенсії, при поданні заявником всіх необхідних документів.

Як зазначає відповідач, з 09 липня 2018 року позивачу призначено підвищення пенсії як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи згідно Закону №1058-ІV, призначено цільову грошову допомогу на прожиття особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відповідно до Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та інвалідів війни» у розмірі 50 грн., збільшено на 25 відсотків розмір пенсії позивача по інвалідності, обчислений відповідно до статті 21 Закону №1058-ІV.

Не погодившись з позицією відповідача щодо його питання, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд виходить з положень статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вже встановлено судом вище, позивач отримує пенсію відповідно до вимог Закону №2262-ХІІ, яким серед іншого визначаються також умови та порядок призначення пенсії по інвалідності.

Зокрема, виходячи з положень статті 26 Закону №2262-ХІІ пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються на весь час інвалідності, встановленої медико-соціальною експертною комісією, а особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться лише за їх заявою.

Додатково до наведеної норми положенням пункту «е» частини першої статті 50 Закону №2262-ХІІ передбачено, що пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які визнані особами з інвалідністю після закінчення трьох місяців з дня звільнення їх зі служби чи внаслідок нещасного випадку або захворювання, що мали місце після звільнення їх зі служби, - з дня встановлення їм інвалідності.

Окрім того, Законом №1058-ІV, на який посилається відповідач, зокрема, статтею 45, дійсно визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією. Проте, зазначена стаття містить ті виключення, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності (підпункт 2 частини першої статті 45).

Як вже зазначав суд, позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві у день встановлення йому інвалідності за довідкою МСЕК 06 червня 2018 року. Окрім того, навіть якщо прийняти до уваги ті обставини, що позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою 09 липня 2018 року, ним і у цьому разі дотримано тримісячний строк, щодо якого йдеться у підпункті 2 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV.

Частина третя статті 45 Закону №1058-ІV, відповідно до якої переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду, має застосовуватися у поєднанні з положеннями частини першої цієї ж статті, тобто з урахуванням визначених зазначеною частиною винятків із загальних правил.

Суд звертає увагу, що враховуючи конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на соціальне забезпечення звільнених з військової служби військовослужбовців, передбачені частиною другою статті 6, статтею 8, частиною другою статті 19, статтями 22,23, частиною першою статті 24 Конституції України, набуте у сфері соціального захисту військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, не може бути скасовано або звужено.

Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов`язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції України, так і статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, в пункті 3 рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 у справі №1-21/2005 зазначено, що для окремих категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обов`язків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, пов`язаних з ризиком для життя і здоров`я, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб. Обмеження цих гарантій не відповідає статтям 3,22,48 Конституції України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності з 09 липня 2018 року, а не з дати встановлення інвалідності, є протиправними та не узгоджуються з наведеними вище положеннями Законів №2262-ХІІ та №1058-ІV, у зв`язку з чим в зазначеній частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Водночас, суд зазначає, що у позовній заяві позивач стверджує, що відповідачем не надано вчасно відповідей на його скарги, направлені в електронному вигляді, а також, що протиправними діями відповідача йому завдано майнової шкоди, збитків, тому він має право на її відшкодування. Проте, жодних позовних вимог з приводу відшкодування матеріальної шкоди або збитків позивачем не заявлено, розмір зазначеної шкоди не визначено та не підтверджено документальними доказами. До того ж дотримання строків надання відповідей на звернення позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян» не є предметом розгляду у даній адміністративній справі.

Окрім того, в частині заявлених позивачем позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 54 407,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша). Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункти 1-4 частини другої); моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя).

В обґрунтування заявленої вимоги про стягнення 54 407,00 грн. моральної шкоди позивачем зазначено, що більше 20 років життя він присвятив проходженню військової служби у правоохоронних структурах Збройних Сил України, забезпеченню правопорядку та військової дисципліни серед військовослужбовців, працював на запобігання злочинам, їх припинення, на захист життя, здоров`я, прав та інтересів військовослужбовців. Набутий досвід сформував непримириме відношення до будь-яких проявів порушень законів та інших нормативно-правових актів та намагання усіма діями попереджувати та припиняти такі прояви не лише у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а й у повсякденному житті. Тому, особисте відношення до протиправних дій відповідача викликає у позивача моральні (душевні) страждання, особисту образу щодо обставин введення його в оману обіцянками нарахувати пенсію по інвалідності з 06 червня 2018 року.

Окрім того, позивач вважає, що протиправні дії відповідача упродовж тривалого проміжку часу порушували нормальні життєві зв`язки та стосунки з оточуючими, унеможливлювали ведення спокійного способу життя, оскільки довелося займатися питаннями поновлення порушених прав та свобод.

Розмір моральної шкоди позивач визначає, виходячи з шестимісячного пенсійного забезпечення, встановленого на час його переведення з одного виду пенсії на інший, який складає 54 407,00 грн.

Водночас, на думку суду, вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, позаяк лише констатація завдання душевних страждань не є достатньою для стягнення моральної шкоди. Позивачем хоча і наведено у чому полягали на його думку моральні страждання та переживання, проте підтверджень таким переживанням, стражданням позивачем не надано.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

З огляду на необґрунтованість та недоведеність обставин, вимога про завдання позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягає.

За таких обставин, виходячи з обставин та обґрунтувань позовних вимог суд знаходить правові підстави для часткового задоволення позову.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи дії відповідача на предмет дотримання положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо переведення пенсії позивача з одного виду на інший з 09 липня, а не з 06 червня 2018 року вчинені не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Також, суд вважає за необхідне зазначити також, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягають відшкодуванню при задоволенні позову.

Як інвалід ІІ групи позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положень пункту 5 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Державного бюджету України.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо переведення пенсії ОСОБА_1 з одного виду на інший з 09 липня 2018 року та відмови у переведенні на пенсію по інвалідності з дати її встановлення, а саме з 06 червня 2018 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 з 06 червня 2018 року пенсію по інвалідності з дати її встановлення Центральною медико-санітарною експертною комісією згідно з тимчасовою довідкою №59 від 06 червня 2018 року, та провести відповідний перерахунок призначеної пенсії по інвалідності з урахуванням раніше виплачених сум.

4. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь Державного бюджету України судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) за наступними банківськими реквізитами:

Отримувач коштів - УК у Печерському р-ні м. Києва

Код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897

Рахунок отримувача -

Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача - 899998

Код класифікації доходів бюджету - 22030101

5. В решті позовних вимог відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 : адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, , тел..

Суддя В.І. Келеберда