Справа № 600/596/20-а
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/596/20-а Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач: Іваненко Т.В.

17 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Іваненко Т.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року (місце ухвалення рішення - м.Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ТОВ "Алекскредит" про визнання неправомірною постанови,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови від 17 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №61865644 по примусовому виконанню виконавчого напису №7195, виданого 04 квітня 2020 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості у розмірі 15672,00 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечує щодо суми витрат на професійну правничу допомогу.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що 29 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» (далі - Кредитодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) укладено договір про надання кредиту №1886411 (далі - Договір), відповідно до якого Кредитодавець надав Позичальнику кредит у розмірі 8000,00 грн на умовах, визначених Договором, у тимчасове, строкове, платне користування, а Позичальника зобов`язано повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у відповідності до умов Договору у національній грошовій одиниці України - гривні.

04 квітня 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7195, про звернення стягнення з ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , який є боржником за кредитним договором 1886411 від 29 січня 2019 року, заборгованості за період з 01 березня 2019 року по 31 січня 2020 року у загальній сумі 15672,00 грн, у тому числі:

- прострочена заборгованість за сумою кредиту у розмірі 8000,00 грн;

- прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом у розмірі 3072,00 грн;

- строкова заборгованість за штрафами і пенями у розмірі 3200,00 грн;

- плата за вчинення виконавчого напису на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» у розмірі 1400,00 грн.

07 квітня 2020 року представником ТОВ «Алекскредит» подано приватному виконавцю Дорошкевич В.Л. заяву про примусове виконання рішення, в якій просив відкрити за місцем проживання (перебування) боржника виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. за №7195 від 04 квітня 2020 року про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , коштів у розмірі 15672,00 грн.

17 квітня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною на підставі заяви стягувача про примусове виконання винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №61865644 з виконання виконавчого напису №7195, виданого 04 квітня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості в розмірі 15672,00 грн.

З інформаційної довідки з Єдиного реєстру приватних виконавців України №0506 від 06 травня 2020 року встановлено, що межами виконавчого округу приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни є місто Київ.

Не погоджуючись із постановою про відкриття виконавчого провадження від 17 квітня 2020 року, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем правил територіальної діяльності приватних виконавців, з чим колегія суддів погоджується, враховуючи наступні положення законодавства.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою та другою статті 5 Закону №1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 24 Закону №1404-VІІІ визначено місце виконання рішення.

Так, згідно названої статі виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу (частина перша).

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України (частина друга).

Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій (частина третя).

Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України (частина четверта).

У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України (частина п`ята).

Згідно пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до положень статті 18 Закону №1404-VІІІ, якою передбачені обов`язки виконавців, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Крім цього, пунктом 1 розділом II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802) визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII) у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частинами першою, другою статті 25 Закону №1403-VIII визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя; приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Зазначене дає підстави для висновку, що приватний виконавець приймає до виконання такі виконавчі документи як виконавчі написи нотаріусів, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника. Водночас приватний виконавець зобов`язаний вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, одними із яких є проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження.

Наведене узгоджується із висновками суду касаційної інстанції, зробленими у справах з аналогічних правовідносин (постанови Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №580/3311/19, від 08 квітня 2020 року у справі №804/6996/17), які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно наявних у справі матеріалів, при вирішенні питання про відкриття вказаного виконавчого провадження у відповідача, виконавчим округом якого є м. Київ, були відсутні належні докази того, що боржник - ОСОБА_1 , який згідно даних паспорту зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , дійсно проживає у АДРЕСА_4 , яку зазначено стягувачем у поданій приватному виконавцю заяві про примусове виконання рішення.

Крім того, до заяви стягувачем не було додано документів, які б підтверджували місце проживання/перебування боржника за адресою у м.Києві.

Жодних належних документів, які б підтверджували місце проживання/перебування боржника у м. Києві, матеріали справи не містять, та відповідачем не надано і в ході апеляційного розгляду справи.

Водночас у виконавчому написі і в кредитному договорі №1886411 від 29 січня 2019 року, на підставі якого винесено такий виконавчий напис, вказано адресу місця реєстрації позивача - АДРЕСА_3 .

На підставі встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем порушено правила територіальної діяльності приватних виконавців, а також про те, що за наслідком розгляду заяви стягувача про примусове виконання рішення відповідач повинен був повернути виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ як такий, що пред`явлено не за місцем виконання.

Однак, з рішенням суду першої інстанції в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів не погоджується та зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З матеріалів справи встановлено, що 08 травня 2020 року між ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та адвокатом ОСОБА_2 (далі - Адвокат) укладено договір про надання правової допомоги №78 (далі - Договір), відповідно до якого Клієнт доручає та оплачує, а Адвокат бере на себе зобов`язання надати юридичну допомогу, захист прав та законних інтересів Клієнта, з будь-якого юридичного питання, що виникне у Клієнта з третіми особами.

Відповідно до Акту наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №78 від 08 травня 2020 року Адвокат у повному обсязі надав Клієнту, а Клієнт прийняв послуги з правової допомоги, а саме: написання (складання) адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. для подачі до Чернівецького окружного адміністративного суду про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. від 17 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №61865644 щодо виконання виконавчого напису №7195 від 04 квітня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості у розмірі 15672,00 грн. За надання вказаної правової допомоги Клієнт сплатив Адвокату кошти у розмірі 6000,00 грн.

08 травня 2020 року позивачем проведено розрахунок з адвокатом ОСОБА_2 за договором про надання правової допомоги №78 від 08 травня 2020 року та згідно акту наданих послуг від 08 травня 2020 року у розмірі 6000,00 грн, що підтверджується розрахунковою квитанцією серії ББАЄ №369716.

Перевіряючи обґрунтованість визначеного адвокатом у акті виконаних робіт вартості наданих послуг (6000 грн.), колегія суддів виходить з наступного.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не тільки того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому, як зазначалося вище, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої винесено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Тож, на переконання колегії суддів, розмір, заявлений позивачем до відшкодування за надання послуг з написання позову, є необґрунтованим та не співрозмірним з реальними затратами часу.

На думку суду, написання позовної заяви в даній категорії справ не потребує затрат 4 годин робочого часу кваліфікованого спеціаліста. Крім того, неспіврозмірними є й затрати 2 год. робочого часу для написання відзиву на апеляційну скаргу у даній справі з розрахунку 1500 грн за 1 год роботи.

З урахуванням обставин справи, а саме: виходячи з обсягу та характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо); кількості сторін та відсутності інших учасників у справі; виходячи з фактично витраченого представником позивача часу, колегія суддів вважає розмір вартості наданих послуг, визначених в акті, неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а відтак, вимоги про відшкодування 6000 грн, як витрат на правничу допомогу, - необґрунтованими.

Вирішуючи вказану заяву, колегія суддів, також враховує рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України" (заява № 19336/04), в якому зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Також, у цьому рішенні ЄСПЛ підкреслив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язана з підготовкою позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу у даній справі, підлягає частковому задоволенню на суму 3000 грн.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ТОВ "Алекскредит" про визнання неправомірною постанови скасувати в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.

В решті рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Іваненко Т.В.

Судді Сторчак В. Ю. Граб Л.С.