Справа № 480/1704/20
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2020 р. Справа №480/1704/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , і просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2019 по 27.02.2020.
Ухвалою суду від 19.03.2020 вказану позовну заяву було залишено без руху як таку, що подана з порушенням вимог ст.ст.160, 161 КАС України.
Ухвалою суду від 01.04.2020 вказану позовну заяву повернуто позивачу, оскільки у встановлений судом строк, вимоги ухвали суду про усунення недоліків не були виконані.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020 ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на продовження розгляду. Дана справа надійшла до Сумського окружного адміністративного суду 26.06.2020.
Ухвалою суду від 26.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №480/1704/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2019 по 27.02.2020 в сумі 99 431, 60 грн.
21.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позовних вимог заперечує у повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100.
Крім того, відповідач зазначає, що при самостійному розрахунку середньоденного заробітку позивачем помилково було зараховано до складу грошового забезпечення бойове чергування, винагороду ООС, компенсацію харчування. Відповідач також вважає, що заявлена позивачем сума середнього заробітку є неспівмірною по відношенню до суми, затримка у виплаті якої відбулася при звільненні позивача. Враховуючи той факт, що позивачу вчасно не виплачена лише частина коштів, на які він мав право при звільненні, відповідач вважає, що обчисленню на користь позивача підлягає пропорційна частина відшкодування.
Ухвалою суду від 21.07.2020 відмовлено у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 .
03.08.2020 відповідачем подано до суду додаткові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою суду від 07.09.2020 відмовлено у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі №240/532/20.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані учасниками справи докази у їх сукупності та встановивши всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 до 07.08.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнений з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту), згідно наказу начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.07.2019 № 306-ОС (а.с.23).
Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07.08.2019 № 354-ОС позивача виключено з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вказано 07.08.2019.
При цьому, при звільненні позивача та проведенні з ним остаточного розрахунку, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018-2019 роки не виплачено, у зв`язку з чим позивач оскаржив вказану бездіяльність у судовому порядку.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №480/5237/19, яке набрало законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (код НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 05.11.2018 по 07.08.2019, виходячи з грошовою забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання вказаного рішення, відповідачем 27.02.2020 перераховано на картковий рахунок позивача грошову компенсацію у розмірі 10 903,89 грн, про що свідчить копія банківської виписки по картковому рахунку позивача (а.с.27).

Вважаючи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Разом з тим, ані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ані Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які у даному випадку мають бути застосовані до спірних відносин.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористану відпустку на підставі ст.117 КЗпП України.

Судом встановлено, що при звільненні позивача зі служби, відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки за період 2018-2019 роки.

Спір з приводу невиплати зазначених суми вирішено Сумським окружним адміністративним судом на користь позивача, яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпуски за за період з 05.11.2018 по 07.08.2019.

Суму вказаної компенсації виплачено позивачеві 27.02.2020.

Враховуючи, що позивач звільнився 07.08.2019, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 204 дні (з 07.08.2019 по день проведення фактичного розрахунку).

Таким чином, не виплативши ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки при звільненні, відповідач порушив конституційні права позивача на оплату праці у розмірах, передбачених законодавчими актами, у зв`язку із чим відповідач зобов`язаний разом із виплатою недоплаченої суми відшкодувати працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пунктів 2 та 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Згідно довідки №587 від 14.07.2020, середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяці становить 388,87 грн (а.с.76).

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена за період з 07.08.2019 по 26.02.2020, складає 79 329,49 грн (388,87 грн х 204 дні затримки), а не 99 431,60 грн, як помилково вважає позивач.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості , дії відповідача щодо її виплати.

Отже, частина компенсації за невикористані відпустки, яка припадає на кожен місяць року, в якому надається відпустка, в даному випадку за період з 2018 - 2019, у порівнянні з середньомісячним грошовим забезпеченням позивача (11860,65 грн), складає: у грошовому виразі - 454,33 грн (10 903,89 грн: 24 місяці), у процентному виразі - 3,83 % (454,33 грн : 11860,65 грн х 100).

Суд, враховуючи наявність спору між позивачем та роботодавцем з приводу належних до виплати працівникові сум на день звільнення, принцип співмірності між розміром недоплаченої суми (10 903,89 грн) та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку (79 329,49 грн), істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо їх виплати, зокрема після вирішення спору, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначених вище постановах, вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 3 038,32 грн (3,83% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку), відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вказана позиція узгоджується, зокрема, із позицією Другого апеляційного адміністративного суду викладеною у постанові від 14.07.2020 у справі №520/11160/19.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" і такий ним не сплачувався. Відтак, підстави для компенсації витрат за сплату позивачем судового збору у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 3 038,32 грн (три тисячі тридцять вісім гривень 32 коп)

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька