Справа № 640/22390/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року м. Київ № 640/22390/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Центренерго»
доВідділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
провизнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Центренерго» (далі по тексту - ПАТ «Центренерго», позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - Відділ ПВР Департаменту ДВС, відповідач) з вимогами:

- визнати протиправною та скасувати постанову ВП №30393208 від 24.10.2019 про поновлення вчинення виконавчих дій;

- визнати протиправною та скасувати постанову ВП №30393208 від 24.10.2019 про стягнення виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову ВП №60443919 від 30.10.2019 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови ВП №30393208 від 24.10.2019 про стягнення виконавчого збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.10.2019, на момент винесення постанов про поновлення виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, існували обставини що зумовлювали обов`язкове зупинення виконавчого провадження з підстав зазначених в пункті 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» (поточної редакції №1404), а саме включення ПАТ «Центренерго» до переліку об`єктів великої приватизації, дія яких триває і на сьогодні, а отже таке поновлення виконавчий дій було незаконним. Також позивач стверджує, що державною виконавчою службою фактично не стягувались грошові кошти по вказаному виконавчому провадженню, не здійснювались будь-які виконавчі дії, а тому постанова про стягнення виконавчого збору із ПАТ «Центренерго» підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2020 позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2019 ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2020 скасована, а справа передана на розгляд до суду першої інстанції.

22.01.2020 Окружним адміністративним судом міста Києва постановлена ухвала про прийняти до провадження адміністративної справи №640/22390/19 та відмовлено ПАТ «Центренерго» у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом до Відділу ПВР Департаменту ДВС в частині вимог щодо визнання протиправною та скасування постанови ВП №30393208 від 24.10.2019 про поновлення вчинення виконавчих дій.

Також 22.01.2020 судом постановлена ухвала про залишення позову без руху і визначено термін для усунення позивачем виявлених судом недоліків.

На виконання вимог ухвали суду представник позивача направив додаткові докази у справі у зв`язку з чим 02.04.2020 судом постановлена ухвала про відкриття провадження в адміністративній справі за позовом ПАТ «Центренерго» до Відділу ПВР Департаменту ДВС про визнання протиправною та скасування постанови ВП №30393208 від 24.10.2019 про стягнення виконавчого збору та визнання протиправною та скасування постанови ВП №60443919 від 30.10.2019 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови ВП №30393208 від 24.10.2019 про стягнення виконавчого збору. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) на підставі пункту 10 частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

22.04.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому уповноважений представник Відділу ПВР Департаменту ДВС просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на правомірність оскаржуваних постанов, що прийняті у відповідності до фактичних обставин та узгоджуються з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, судом встановлені такі обставини справи.

Постановою головного державного виконавця Відділу ПВР Департаменту ДВС від 15.12.2011 відкрито виконавче провадження №30393208 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва №37/316 від 26.12.2008 про стягнення з ВАТ «Центренерго» на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву 32713118,43 грн - плати за позичання природного газу, 1123514,83 грн - 3% річних, 9055751,46 грн - інфляційних втрат.

В ході проведення виконавчих дій встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі №15/76-6-43/624/6 зупинено стягнення з ПАТ «Центренерго», у зв`язку із чим на підставі пункту 4 частини першої статті 37, статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 20.02.2013 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження.

31.07.2018 боржник направив до Відділу ПВР Департаменту ДВС лист за №08/2736 «Про затвердження мирової угоди», яким ПАТ «Центренерго», керуючись частиною першою статті 330 Господарського процесуального кодексу України, просило державного виконавця передати мирову угоду, укладену між боржником та стягувачем на стадії виконавчого провадження, до Господарського суду м. Києва для її розгляду та затвердження.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.11.2018 у справі №37/316 затверджено мирову угоду у процесі виконання рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2008 у справі №37/316, укладену 27.07.2018 між Публічним акціонерним товариством «Центренерго» та Державним агентством резерву України.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 1 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 24.10.2019 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Після закінчення виконавчого провадження державним виконавцем 24.10.2019 прийнято постанову про стягнення виконавчого збору, відповідно до якої з боржника - ПАТ «Центренерго» стягнуто виконавчий збір у розмірі 4089238,47 грн, а 30.10.2019 - постанову про відкриття виконавчого провадження №60443919 з примусового виконання цієї постанови про стягнення виконавчого збору №30393208 для вчинення всіх подальших виконавчих дій, спрямованих на їх виконання та стягнення коштів до Державного бюджету України.

Не погоджуючись з постановами виконавця боржник звернувся до суду з цим позовом, стверджуючи про їх протиправність.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом при вирішення спору по суті вираховується таке.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних постанов) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Пунктом 2 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною четвертою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до частини першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом заборгованості зі сплати аліментів.

Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

У пункті 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №5125 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 02 серпня 2019 року №2522/5) (далі по тексту - Інструкція з примусового виконання рішень) вказано, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є фактичне виконання судового рішення; вжиття державним виконавцем заходів по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №К/9901/29458/18, де зроблено висновок про те, що виконавець не позбавлений права стягувати виконавчий збір, але таке рішення потрібно ухвалювати з урахуванням всіх істотних обставин, які мають значення, зокрема зважити на те, чи: існує у боржника заборгованість, строк сплати якої настав, чи є підстави для вжиття заходів примусового характеру для того, щоб виконати рішення суду або чи є підстави для завершення виконавчого провадження.

Доказів вчинення виконавчих дій щодо примусового стягнення з ПАТ «Центренерго» коштів, а також вчинення державним виконавцем дій з примусового виконання виконавчого документа матеріали справи не містять.

Оскільки виконавчі дії держаним виконавцем по фактичному стягненню із ПАТ «Центренерго» коштів не здійснювались, суд дійшов висновку, що постанова державного виконавця від 24.10.2019 ВП №30393208 про стягнення виконавчого збору та постанова державного виконавця від 30.10.2019 ВП №60443919 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 24.10.2019 ВП №30393208 щодо стягнення з ПАТ «Центренерго» виконавчого збору прийняті з порушенням норм законодавства, діючого на момент їх прийняття, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а вказані постанови - скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних постанов з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ «Центренерго» підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 21 131,00 грн за рахунок Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 139, 143, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Центренерго» задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про стягнення виконавчого збору від 24.10.2019 ВП №30393208.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича про відкриття виконавчого провадження від 30.10.2019 ВП №60443919.

4. Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (03022, м. Київ, вул. Козацька, буд. 120/2, літ. «Є»; ідентифікаційний код 22927045) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 21 131 (двадцять одна тисяча сто тридцять одна) гривня 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13; ідентифікаційний код 00015622).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено у визначені частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України строки до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська