Справа № 480/573/19   
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 р. Справа №480/573/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Осіпової О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Мікулінцевої А.П.,

представника позивача - Третьякова С.М.,

представника відповідача - Боброва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, прийнятого в адміністративній справі №480/573/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2019р. у справі №480/573/19 в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови Управління Держпраці у Сумській області від 24.01.2019 року № СМ 3/1628/АВ/ТД-ФС про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 125 190,00 грн. - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2019р. апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 року у справі № 480/573/19 залишено без змін.

13.02.2020р. на адресу суду надійшла заява представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про перегляд рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2019р. у справі №480/573/19 за нововиявленими обставинами, оскільки 12.12.2019 прийнято Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» , яким пом`якшено відповідальність за ст.265 КЗпП України за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (замість штрафу передбачена відповідальність у вигляді попередження), що відповідно до ч. 3 ст.361 КАС України є підставою для перегляду рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами (а.с.186).

Ухвалою від 17.02.2020р. заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами залишено без руху та надано строк для усунення недоліків поданої заяви.

Ухвалою від 13.03.2020р. відкрито провадження за нововиявленими обставинами та призначено судове засідання.

08.09.2020р. від представника Управління Держпраці у Сумській області надійшов відзив (а.с.220-221), в якому проти задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами заперечує, зазначаючи, що питання наявності повноважень в Управління Держпраці в Сумській області на прийняття постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, передбачені ч.2 ст.265 КЗпП України, перевірялося судом та відображено у рішенні Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2019р., яке набрало законної сили 18.11.2019 року та підтверджено Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2019 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України». Набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» у даному випадку не є істотною для справи обставиною, що не була встановлена судом та не була і не могла бути відомою особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Тому у задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами просить відмовити.

У судовому засіданні 08.09.2020 представник позивача підтримав заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Просить суд задовольнити заяву та скасувати рішення суду у справі №480/573/19.

Представник відповідача у судовому засіданні проти заяви заперечив з підстав, викладених у відзиві. Крім того, пояснив, що положення ч.3 ст.361 КАС України підлягають застосуванню тільки до фізичної особи, а не до фізичної особи-підприємця, якою є позивач. Відтак, просить у задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відмовити, а рішення суду залишити в силі.

Вирішуючи заяву за нововиявленими обставинами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Згідно з частиною 3 статті 361 КАС України перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами в разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час розгляду справи, не допускається, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи.

Отже, ч. 3 ст.361 КАС України встановлює заборону на перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами в разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час розгляду справи, за виключенням випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи.

Тобто, зміна законодавства, за загальним правилом, не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, проте, як зазначалось, законодавець робить виключення для випадків, коли зміна законодавства може стати підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, а саме, у разі коли зміни законодавства пом`якшили або скасували відповідальність фізичної особи.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом прав.

У рішенні Конституційного Суду України від 19.04.2000р. №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 02.07.2002р. №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року №3-рп).

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення КСУ від 29.06.2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до пп. 5.4 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005р. №5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів знайшов своє закріплення і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, відповідно до якої нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не є перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

Виходячи із суті ст. 7 згаданої Конвенції, дія принципу незворотності дії закону в часі знаходяться в площині кримінального права.

Однак, Європейський суд з прав людини у своїй практиці все ж застосовує широкий підхід до дії принципу незворотності дії закону в часі шляхом більш широкого розуміння захисту прав і свобод людини та застосування принципу верховенства права, не обмежуючись кримінально-правовим підходом до дії принципу незворотності дії закону в часі, а розширюючи дію цього принципу в галузевому розрізі права. Досить часто такому широкому підходу може слугувати й тлумачення Судом гарантованих Конвенцією прав і свобод людини через застосування принципу предмету та мети Конвенції.

Метою Конвенції, як вказується в численних рішеннях ЄСПЛ, є захист індивідуальних прав людини, а також розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Крім того, часто Суд у своїх рішеннях посилається не лише на предмет і мету Конвенції, а застосовує для підсилення своєї позиції також слова її Преамбули про верховенство права у відповідності із Статутом Ради Європи.

У справі «Праведная проти Росії» від 18.11.2004 року російський місцевий суд при розгляді спору щодо порядку нарахування пенсії застосував наказ Міністерства праці РФ, виданий після прийняття рішення у справі, як підставу для перегляду власного рішення за нововиявленими обставинами. При цьому, якщо попереднє рішення винесено на користь позивачки, то в результаті перегляду вже на підставі цього наказу Мінпраці РФ у задоволенні її вимог було відмовлено. Оскільки ключовим питанням цієї справи було ретроспективне застосування відомчого некримінального нормативно-правового акту, що прямо не підпадає під дію статті 7 Конвенції, ЄСПЛ аналізував ситуацію, що склалася в контексті статті 6, яка гарантує право на справедливий суд. Суд одноголосно дійшов висновку, що це право було порушено.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року Суд нагадав, що ретроспективність цивільного законодавства категорично не заборонена нормами Конвенції і в даному випадку може бути застосована. Тим не менше, коли питання стосується ефективного засобу правового захисту, цей засіб правового захисту має існувати з достатньою мірою певності (див. Ухвала Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2002 року щодо прийнятності заяви Воробйової проти України). У зв`язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип правової визначеності й буде несумісним із нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно з положеннями п. 1 ст. 35 Конвенції.

Зокрема, під час проведення інспекційного відвідування та винесення постанови про накладення штрафу від 24.01.2019 року № СМ 3/1628/АВ/ТД-ФС, ч.2 ст.265 КАС України була викладена наступним чином: «Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення».

В подальшому, Законом України №378 від 12.12.2019р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю», який набрав чинності 02.02.2020, внесені зміні до статті 265: у частині другій абзац другий замінено двома новими абзацами такого змісту:

"фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення".

Тобто, з 02.02.2020р. відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) законодавцем значно пом`якшено.

Щодо посилань представника відповідача на те, що в даному випадку положення ч.3 ст.361 КАС України підлягають застосуванню тільки до фізичної особи, а не до фізичної особи-підприємця, якою є позивач, а відтак є неможливим застосувати зворотну дію Закону про пом`якшення відповідальності фізичної особи, то суд вважає необхідними зазначити, що Верховний Суд, переглядаючи справу № 806/2143/18 та досліджуючи суб`єктний склад правопорушення, визначеного частиною другою статті 265 КЗпП України і частиною третьою статті 41 КУпАП, за якими передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), дійшов висновку про те, що ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України і частини третьої статті 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Тобто, під фізичною особою-підприємцем як господарюючим суб`єктом і суб`єктом відповідальності за ч.2 ст.265 КЗпП України мається на увазі фізична особа, яка буде нести відповідальність за допущене правопорушення.

Відтак, суд приходить до висновку, що внесені Законом України №378 від 12.12.2019р. зміни до ст.265 КЗпП України можуть бути підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки пом`якшують відповідальність фізичних осіб-підприємців за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

При цьому, оскільки зміна законодавства стосується саме пом`якшення відповідальності фізичної особи (попередження замість штрафу, накладеного постановою від 24.01.2019 року № СМ 3/1628/АВ/ТД-ФС), то питання наявності та доведеності вчиненого правопорушення повторно не підлягає розгляду.

Крім того, вирішуючи питання про можливість застосування ч.3 ст.361 КАС України до позивача як до фізичної особи-підприємця, суд вважає потрібним відмітити, що ст.4 КАС України не дає визначення понять «фізична особа» та «фізична особа-підприємець», вказуючи лише, що позивачем є «особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду».

Отже, КАС України не розмежовує окремо фізичних осіб та фізичних осіб, які мають статус підприємця, що у сукупності теж охоплюються поняттям "фізичні особи", але в силу свого статусу мають певні відмінності у правовому регулюванні їх відносин. При цьому, правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи - підприємця, тому на останніх також розповсюджує свою дію ч.3 ст.361 КАС України щодо такої підстави для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами як прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час розгляду справи, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи.

Насамперед, слід зазначити, що кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено і в статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому в частині 2 цієї статті вказано, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин, який реалізував своє конституційне право на підприємницьку діяльність, та який після проходження відповідних

реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - "підприємець".

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, юридичний статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її право- та дієздатності.

Тлумачення норми ч.3 ст.361 КАС України шляхом виключення зі сфери її застосування фізичних осіб-підприємців безумовно впливає на її правозастосування, оскільки певним

чином відбувається злиття правового статусу фізичної особи з правовим статусом юридичної особи, які за своєю правовою природою є різними, що є неприпустимим.

Згідно з ч. 4 ст.386 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Частиною 1 ст.369 КАС України визначено, що у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу. У разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1,2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд: 1) ухвалює рішення - якщо переглядалося рішення суду; 2) приймає постанову - якщо переглядалася постанова; 3) постановляє ухвалу - якщо переглядалася ухвала.

На підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним задовольнити заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про перегляд рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2019р. у справі №480/573/19, скасувавши його та прийнявши нове рішення, яким адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови від 24.01.2019 року № СМ 3/1628/АВ/ТД-ФС про накладення штрафу задовольнити частково, а саме скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області від 24.01.2019 року № СМ 3/1628/АВ/ТД-ФС про накладення штрафу . В іншій частині в позові слід відмовити, оскільки вказана постанова не підлягає визнанню протиправною внаслідок того, що на час її прийняття суб`єкт владних повноважень діяв правомірно і обґрунтовано та застосував розмір штрафу, який був передбачений чинним законодавством.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 139, 241, 243-246, 255, 361, 369 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, прийнятого в адміністративній справі №480/573/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2019р. у справі №480/573/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області №СМ 3/1628/АВ/ТД-ФС від 24 січня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 125 190грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 вересня 2020 року

Суддя О.О. Осіпова