Справа № 200/5861/20-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2020-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2020 р. Справа№200/5861/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), як законного представника (опікуна) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )

до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області (, 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. А. Нільсена, 26)

про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 як законний представник (опікун) ОСОБА_2 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області про визнання протиправними дії відповідача щодо припинення виплати державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам ОСОБА_3 з 1 травня 2017 року, поновити виплату державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам ОСОБА_3 з моменту її припинення, тобто 1 травня 2017 року, виплатити заборгованість з державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам з 1 травня 2017 року по теперішні час.

Ухвалою від 23 червня 2020 року суд залишив без руху позовну заяву позивача та надав десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення виявлених судом недоліків.

19 серпня 2020 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Одночасно суд звільнив позивача від сплати судового збору, задовольнив заяву про поновлення строку звернення до суду та визнав поважними причини пропуску строку звернення позивача із позовом до суду.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що його сину, як особі з інвалідністю, законним представником якого він є, протиправно було припинено виплату державної соціальної допомоги з 1 травня 2017 року з підстав відсутності за місцем проживання опікуна під час запланованої перевірки. Станом на день звернення до суду таку виплату відповідачем поновлено не було, що є порушенням конституційних прав позивача та його сина ОСОБА_2 .

Відповідачем на адресу суду надано відзив на адміністративний позов позивача, у якому заперечив проти задоволення заявлених вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування поданих заперечень, відповідач відзначив, що необхідною умовою для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, є прийняття відповідною комісією рішення з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Оскільки 21 грудня 2019 року та 26 грудня 2019 року, під час здійснення виходу за фактичним місцем мешкання позивача, відповідачеві здійснити вищевказане обстеження не виявилось можливим з підстав відсутності ОСОБА_1 за місцем свого мешкання, у відновленні таких виплат було відмовлено.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 14 жовтня 1998 року Новоазовським РВ УМВС України в Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 29 квітня 2004 року Новоазовським РВ УМВС України в Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 166383 від 12 серпня 2011 року ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності (інвалідність з дитинства).

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , недієздатним. Встановлено над ОСОБА_2 опіку, призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 . Визначено строк дії рішення суду 2 роки з дати набрання рішенням законної сили.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується відповідними довідками від 19 серпня 2019 року № 1413- та від 9 грудня 2019 року № 1413-.

Як вбачається із відзиву відповідача та не заперечується позивачем 8 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради (правонаступником якого є департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради) з заявою про призначення допомоги особам з інвалідністю 1 групи за місцем фактичного проживання, а саме АДРЕСА_2 .

Рішенням відповідача від 21 грудня 2015 року виплату такої допомоги ОСОБА_2 було поновлено з урахуванням стану фінансування з 1 вересня 2014 року.

На виконання Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам» 7 квітня 2017 року (був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) управлінням соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, після проведення перевірки фактичного місця проживання ОСОБА_2 , було припинено виплату допомоги з 1 травня 2017 року.

11 грудня 2019 року позивач звернувся до департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про поновлення виплати державної соціальної допомоги його синові ОСОБА_2 з квітня 2017 року як особі, яка має статус інваліда з дитинства. Вказаної заявою позивач також просив виплатити заборгованість з такої допомоги, яка утворилась з квітня 2017 року.

У відповідь на звернення позивача від 11 грудня 2019 року відповідачем надіслано інформаційний лист відповідно до якого останнього повідомлено про припинення соціальної виплати його синові, як особі з інвалідністю, з 1 травня 2017 року з підстав відсутності ОСОБА_2 за фактичним місцем його перебування.

Також як зазначено у відзиві 26 грудня 2019 року на підставі планової перевірки фактичного місця проживання позивача 21 грудня 2019 року та 26 грудня 2019 року, комісією з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийнято рішення № 105 про відмову позивачеві в призначенні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

На підставі вище зазначеного рішення комісії відповідачем було прийнято рішення від 2 січня 2020 року про відмову у призначенні допомоги на звернення позивача від 10 грудня 2019 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України гарантовано визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) від 16 листопада 2000 року № 2109-III (далі - Закон № 2109-III) відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 2109-III право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Частиною 2 статті 4 Закону № 2109-III визначено, що на дітей з інвалідністю державна соціальна допомога призначається на строк, зазначений у медичному висновку, який видається у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, але не більш як по місяць досягнення дитиною з інвалідністю 18-річного віку.

У відповідності до приписів статті 6 Закону № 2109-III виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, а в разі визнання знову особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць.

Якщо строк переогляду пропущено з поважної причини, виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення виплати, але не більш як за 3 роки, за умови, що за цей період її визнано особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю. При цьому, якщо при переогляді особи з інвалідністю з дитинства переведено до іншої групи інвалідності (вищої або нижчої), то державна соціальна допомога за зазначений період виплачується за попередньою групою.

У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок нез`явлення на переогляд без поважних причин, при наступному визнанні особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною з інвалідністю.

У відповідності до статті 10 Закону № 2109-III державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки. Призначена державна соціальна допомога виплачується особі з інвалідністю з дитинства незалежно від одержуваного нею заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів. Державна соціальна допомога, яка призначена на дитину з інвалідністю віком до 18 років, виплачується незалежно від одержання на неї інших видів допомоги.

Підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги визначені у статті 14 Закону № 2109-III.

Так, виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Суд звертає увагу, що відповідач припинив виплату державної соціальної допомоги з квітня 2017 року у зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 за зареєстрованим як фактичне місцем проживання внутрішньо переміщеної особи.

З тих самих підстав відповідач 2 січня 2020 року прийняв рішення про відмову в призначенні допомоги, як опікуну ОСОБА_1 .

Проте, Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» не містить такої підстави для припинення виплати допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування. Більш того, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є рішенням та не може бути підставою для відмови у призначенні допомоги в розумінні вказаного Закону.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/17.

В свою чергу, суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу (див. цитату у пункт 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території.

У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

При цьому, не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365, на яку посилається відповідач, є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання державної соціальної допомоги позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від позивача на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо соціального захисту, зокрема, ідентифікація особи, тощо.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (пункт 25 цього рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві державної соціальної допомоги за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на її отримання.

При цьому право на отримання державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді такої допомоги суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю позивачу з 1 травня 2017 року здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 2109-III, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Окрім визначеного, суд звертає увагу на наступне.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8, та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відповідно частини 1-2 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що припинення виплати соціальної допомоги ОСОБА_2 з 1 травня 2017 року є протиправним, а рішення відповідача від 2 січня 2020 року про відмову в призначенні допомоги, як опікуну ОСОБА_1 прийнято не у спосіб, передбачений Законом № 2109-III.

Разом з цим, згідно положень частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що для повного та ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області від 2 січня 2020 року про відмову в призначенні допомоги, як опікуну ОСОБА_1 .

Разом з тим, враховуючи припинення виплати державної соціальної допомоги до прийняття рішення від 2 січня 2020 року, а саме з 1 травня 2017 року, що відбулось, як встановлено вище не у спосіб, встановлений законом, суд дійшов висновку, що вимога про визнання протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_2 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, з 1 травня 2017 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Враховуючи, що позивачем доведено протиправність дій відповідача щодо припинення виплати державної соціальної допомоги з 1 травня 2017 року, а судом встановлено протиправність рішення від 2 січня 2017 року, в порядку статті 245 КАС України суд вважає, що вимога про зобов`язання відповідача відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на його сина, законним опікуном якого є позивач, ОСОБА_2 та сплатити заборгованість починаючи з 1 травня 2017 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. За таких обставин, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до статті 139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), як законного представника (опікуна) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області (, 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. А. Нільсена, 26) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_2 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 1 травня 2017 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 2 січня 2020 року про відмову у призначенні (відновленні) державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на сина, як особи з інвалідністю ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради () призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 1 травня 2017 року.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 11 вересня 2020 року. Повне судове рішення складено 11 вересня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар