Справа № 638/10560/17
Суддя: Цвірюк Д. В.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/10/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого - судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Куценко К.Д., Кириллової К.С., Соколенко Ю.О.,

представника позивача Петракова В.А.,

представника відповідача Перетяченко М.О.,

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження адмінстративну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа ОСОБА_1 про часткове визнання рішення виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 та відповідного пункту 8 переліку до рішення незаконним, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа ОСОБА_1 , в якому просить визнати п.8 переліку самовільно розміщених об`єктів, від яких звільняється територія м.Харкова з метою відновлення, неналежного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан вказаному в додатку до рішення Виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 недійсним; визнати рішення Виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 в частині знесення будівлі АДРЕСА_1 незаконним; зобов`язати Виконавчий комітет ХМР виключити п.8 з переліку самовільно розміщених об`єктів, від яких звільняється територія м.Харкова з метою відновлення, неналежного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан вказаному в додатку до рішення Виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у АДРЕСА_1 була розташована нежитлова капітальна будівля літер «А-1» площею 217,1 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Шевчук Л.В. за №1149. Вказана будівля зареєстрована в Єдиному державному реєстрі права власності на нерухоме майно 30.05.2006 року та в установленому порядку заведена інвентаризаційна справа №81694. Вищевикладене було встановлено при розгляді позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в Жовтневому районному суді м. Харкова. 06.07.2011 року суддею Жовтневого районного суду м. Харкова з метою забезпечення позовної заяви ОСОБА_2 , було постановлено ухвалу про накладення арешту і заборону вчинення будь-яких дій по відношенню до вищевказаної будівлі. Ухвала набрала законної сили 19.07.2011 року та діє досі. Однак, всупереч зазначеної ухвали суду, будівлю було знищено. Від ОСОБА_1 позивачу стало відомо, що за рішенням Виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 будівлю літер «А-1» площею 217,1 кв.м. по АДРЕСА_1 шлях було включено під знос, як самочинну будову. Враховуючи, що всупереч наявності процесуального документу суду про заборону вчиняти будь-які дії по відношенню до вказаної будівлі Виконавчим комітетом ХМР було проігноровано таку вказівку та знищено її, ОСОБА_2 вважає таке рішення відповідача незаконним. Крім того, такі дії відповідача зробили рішення за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 таким, що унеможливлює його виконання. На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 змушений звернутись до суду за захистом свої порушених прав.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова ОСОБА_3 від 06.11.2017 року відкрито провадження у справі.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 справу перерозподілено та визначено суддю Лазюка С.В. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дзержинського районного суду м.Харкова від 28.12.2017 р.).

У зв`язку з відстороненням судді Лазюка С.В. від здійснення правосуддя справу перерозподілено та визначено суддю Цвірюка Д.В. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дзержинського районного суду м.Харкова від 24.05.2018 р.).

Представником позивача ОСОБА_2 - Петраковим В.А. через канцелярію було надано до суду клопотання про передачу справи за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду, в порядку передбаченому ч.1 ст.29 КАС України, посилаючись на ст.20 КАС України, якою визначено предметну юрисдикцію адміністративних судів, яке ухвалою суду від 12.06.2018 року було задоволено, а справу передано до Харківського окружного суду.

19.07.2018 року представником відповідача було оскаржено в апеляційному порядку ухвалу від 12.06.2018 року, на підставі чого 07.11.2018 року Харківським апеляційним адміністративним судом було постановлено ухвалу про задоволення апеляційної скарги Виконавчого комітету ХМР, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2018 року було скасовано та направлено адміністративну справу для подальшого розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.12.2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа ОСОБА_1 про часткове визнання рішення виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 та відповідного пункту 8 переліку до рішення незаконним було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін.

04.04.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому він зазначив, що вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що пред`явлені за відсутності порушених прав і охоронюваних законом інтересів, виходячи з наступного. Так відповідачем визнаються обставини щодо прийняття Виконавчим комітетом ХМР рішення від 24.04.2013 №258 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» та включення до Переліку самовільно розміщених об`єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний стан для використання територіальною громадою міста стан нежитлової будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відповідач наголошує, що прийняття зазначеного рішення обумовлено нормами Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування», а тому прийнято в межах наданих законом повноважень. Як вказує відповідач, підставами скасування рішення органу місцевого самоврядування можуть мати місце за наявності двох умов: невідповідність актам цивільного законодавства та порушення цивільних прав або інтересів. Тому відповідач вважає, що такі умови відсутні оскільки, по-перше, прийняте рішення не суперечить нормам цивільного законодавства, а по-друге, ніяким чином безпосередньо не порушувало права ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 03.07.2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа ОСОБА_1 про часткове визнання рішення виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 та відповідного пункту 8 переліку до рішення незаконним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вважав їх необґрунтованими.

Третя особа позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що Виконавчим комітетом ХМР було ухвалено рішення від 24.04.2013 №258 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» та включення до Переліку самовільно розміщених об`єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний стан для використання територіальною громадою міста стан нежитлової будівлі літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставами для прийняття вищезгаданого рішення були ст. 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 26 ст. 10 Закону України «Про міліцію», ст.ст. 152, 255 КУпАП, Правила благоустрою території міста Харкова №504/11 від 16.11.2011 року зі змінами та доповненнями, в редакціях, що діяли на момент прийняття такого рішення.

Внаслідок вищевказаного рішення та доданого до нього переліку самовільно розміщених об`єктів, будівлю літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 було знесено.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з п.7 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

У відповідності до ч.1 ст. 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

За змістом ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 вказаного Закону, місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч.1 ст. 52 Закону виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

У відповідності до ст. 53 вказаного Закону основною формою роботи виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є його засідання. Засідання виконавчого комітету скликаються відповідно сільським, селищним, міським головою (головою районної у місті ради), а в разі його відсутності чи неможливості здійснення ним цієї функції - заступником сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (районної у місті ради - заступником голови ради) в міру необхідності, але не рідше одного разу на місяць, і є правомочними, якщо в них бере участь більше половини від загального складу виконавчого комітету.

Пунктом 6 ст. 59 Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Зі змісту наведених норм права вбачається, що вирішення питання організації благоустрою населених пунктів відноситься до виключної компетенції міської ради, яка в цьому питанні як сформований відповідно до норм законодавства орган місцевого самоврядування діє від імені та в інтересах всієї територіальної громади, в даному випадку через свій виконавчий орган - Виконавчий комітет ХМР.

В свою чергу, судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник спір приватно-правового характеру, в рамках судового розгляду якого було накладено арешт на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вищевказана будівля належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (40/100ч.), ОСОБА_6 (20/100ч.), ОСОБА_7 (40/100ч.) Оскільки на підставі рішення Виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 №258, будівлю було знесено, ОСОБА_8 вважає такі дії порушенням його цивільних прав на неї.

Проаналізувавши спірні правовідносини, суд вважає неприпустимою підміну інтересів однієї фізичної особи інтересами іншої, незважаючи на її певну приналежність до предмета спору, у звязку з чим, звертаючись до суду із адміністративним позовом про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, особа має довести порушення таким рішенням її особистих прав, свобод чи інтересів, які не є тотожними із правами, свободами чи інтересами іншої особи, якій адресовано таке рішення.

Поряд з цим, законодавством не передбачено спеціальних механізмів та/або форм контролю окремими членами територіальної громади за правильністю прийняття рішень відповідним органом місцевого самоврядування, тоді як відповідно до ст. 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» допускається контроль державний лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наводячи такий висновок, суд також враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 наведено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що воно є ненормативним актом (актом індивідуальної дії), який передбачає конкретні приписи, звернені до окремих суб`єктів та розрахований на одноразове застосування.

Суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Отже, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Так, відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

У свою чергу, позивач оспорив рішення міської ради, яке є правовим актом індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов`язки тільки тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано.

Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.

Проте, суд звертає увагу, що позивач звернувся за захистом не прав, а своїх законних інтересів, пов`язаних із вирішенням справи та подальшим виконанням ухваленого рішення на його користь.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Аналогічну норму було передбачено у ч. 1 ст. 6 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;

(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.

Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.

Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обгрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає:

a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви;

або

b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011)

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства[ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008)

Щодо скарг, які стосуються компаній, Суд вважає, що фізична особа не може скаржитися на порушення своїх прав під час судового розгляду, стороною якого він або вона не є, навіть якщо він або вона був акціонером і (або) директором компанії, яка є стороною судового розгляду. Незважаючи на те, що в певних обставинах єдиний власник компанії може вимагати визнання його / її «жертвою» в значенні статті 34 Конвенції у випадках, коли щодо його або її компанії були вжиті оспорювані заходи, в інших випадках ігнорування правоздатності компанії може бути виправдано тільки у виняткових обставинах, зокрема, коли явно встановлено, що компанія не має можливості звернутися до Суду через органи, засновані на підставі її статуту, або (в разі ліквідації) через своїх арбітражних керуючих (Centro Europa 7 S.r.l. та Ді Стефано проти Італії [ВП], № 38433/09, п. 92, від 7 червня 2012).

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014).

Суд також визнав, що заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії [ВП], № 47143/06, пп. 173-178, від 4 грудня 2015). Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004).

Заявник не може вважатися жертвою, якщо він сам особисто частково винен в стверджуваному порушенні (Паша та Еркан Ероль проти Туреччини, № 51358/99, від 12 грудня 2006).

Суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008)

Однак особа може заявляти, що закон, навіть не застосовуючись до неї особисто, порушує її права в силу необхідності коригувати свою поведінку під страхом кримінального переслідування або в силу приналежності до категорії осіб, які ризикують безпосередньо випробувати на собі дію законодавства (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 344, від 27 квітня 2010, Мішо проти Франції [ВП], № 12323/12, пп. 51-52, від 6 грудня 2012, Сердіч та Фінчі проти Боснії та Герцеговини [ВП], №№ 27996/06 та 34836/06), п. 28, від 22 грудня 2009).

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обгрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Суд дійшов висновку, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обгрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

З урахуванням вище наведених загальних підходів, суд зазначає, що позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а покликається на порушення інтересу ОСОБА_1 , і для якого цей інтерес має значення.

Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.

Зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

З цього приводу суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, висновки суду щодо правомірності оскарженого рішення не мають самостійного правового значення, оскільки вони не впливають на правильність остаточного висновку про відмову у задоволенні позову,

Однак, як вбачається із поданого позову, рішення органу місцевого самоврядування оскаржується в частині організації благоустрою населених пунктів, які належать не позивачеві, а іншим особам, що виключає його право на оскарження такого акта. Посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки зазначене рішення виконавчого комітету міської ради не стосується його безпосередньо.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду України, наведеним ним у постановах від 03.03.2015 року у справі № 21-617а14, від 24.02.2015 року у справі № 21-34а15.

Особа, прав якої безпосередньої стосувалось спірне рішення Виконавчого комітету ХМР № 258 від 24.04.2013р., ОСОБА_1 реалізував захист своїх прав, шляхом звернення з відповідним позовом до суду з аналогічними вимогами. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2020р. апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Визнано незаконними пункти 8,9 переліку додатку до рішення Виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 про знесення нежитлових будівель АДРЕСА_1 з логотипами «Металопластикові вікна», «Ательє побутових послуг» та «Піца Петровича» на знос з формулюванням «самовільне розміщення». Визнано незаконним рішення Виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 в частині зносу капітальних будівель АДРЕСА_1 . Зобов`язано виконавчий комітет ХМР виключити п.п. 8,9 з переліку додатку до рішення від 24.04.2013р. № 258

Крім того, частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Така позиція щодо застосування положень статей 2, 6 КАС України висловлена у постановах Верховного Суду України 01.12.2015 року у справі № 800/134/15, від 15.12.2015 року у справі № 800/206/15.

Однак, позивачем належними засобами доказування не підтверджено, що оскаржуваним рішенням порушено його персоніфіковані суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси, не наведено, в чому безпосередньо полягає порушення його прав та які конкретні негативні наслідки настали безпосередньо для позивача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Суд критично оцінює посилання позивача на порушення його цивільних прав як, особи чиї інтереси були забезпечені нерухомим майном, що підлягало знесенню на підставі оскаржуваного рішення Виконавчого комітету ХМР, оскільки таке твердження має абстрактний характер та не визначає конкретного впливу цієї обставини на правове становище позивача.

Таким чином, суд вважає, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету міської ради не порушено індивідуально визначених прав, свобод чи інтересів позивача, що виключає підстави для захисту таких прав шляхом задоволення заявленого ним адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 25, 30, 52, 53 Закону України «Про місцеве саморядування в Україні», ст.ст. 2, 5, 6, 7, 20, 241-246 КАС України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, третя особа ОСОБА_1 про часткове визнання рішення виконавчого комітету ХМР від 24.04.2013 року №258 та відповідного пункту 8 переліку до рішення незаконним- відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Сторони:

позивач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ),

відповідач: Виконавчий комітет ХМР (м. Харків, пл. Конституції 7).

третя особа: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 )

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк