Справа № 620/761/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/761/20 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 12.04.2018 по 24.02.2020; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12.04.2018 по 24.02.2020; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати протягом п`ятнадцяти днів, з дня набрання рішенням суду законної сили, звіт про виконання рішення суду, відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13.04.2018 по 24.02.2020 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.04.2018 по 24.02.2020. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апелянт вказує, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача.
У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2018 №98 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 12.04.2018.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.10.2018 у справі №2540/2904/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.04.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.04.2018.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі №620/2700/19, яке набрало законної сили 20.01.2020 на підставі ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020 про повернення апеляційної скарги особі, яка її подала, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Оперативне командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ Збройних Сил України) задоволено повністю; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (Оперативне командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ Збройних Сил України) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме - 12.04.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (Оперативне командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ Збройних Сил України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме - 12.04.2018.
За змістом листів Військової частини НОМЕР_1 від 24.03.2020 №502/2/9/205 та Військової частини НОМЕР_2 від 25.03.2020 №1040 відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду та Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №2540/2904/18 у Військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 25.01.2019 виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 24375,19 грн. (реєстр АТ КБ Приватбанк про зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 від 25.01.2019 №190125СТ865441).
На підставі рішення Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 №39140 та телеграми тимчасово виконуючого обов`язки начальника фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.12.2019 №116/147171515 Військова частина НОМЕР_1 з 01.01.2020 припинила фінансово-господарську діяльність та зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду та Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №2540/2904/18 у Військовій частині НОМЕР_2 ОСОБА_1 у лютому 2020 року виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у сумі 34843,20 грн. (реєстр АТ КБ Приватбанк про зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 від 24.02.2020 №200224СТ569416 у сумі 34320,55 грн).
Розмір та виплата вищевказаних сум, на виконання рішень судів, не оскаржується у даній справі, не заперечується позивачем та підтверджується виписками по картці позивача (довідками) АТ КБ Приватбанк від 30.01.2020 (за період з 30.12.2018 по 25.01.2019) та від 01.03.2020 (за період з 01.02.2020 по 25.02.2020).

Позивач, вважаючи що він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково та зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно зі ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України ), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За приписами ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Системний аналіз вищенаведених норм вказує на те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальною є така обставина, як невиплата належних працівникові на час звільнення сум саме з вини власника або уповноваженого ним органу.
Стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, а також із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 КАС України. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Отже, зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористану додаткову відпустку в судовому порядку не тягне за собою обов`язку про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Зазначене свідчить про безпідставність вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з з 12.04.2018 по 24.02.2020 в розумінні статті 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
Судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року скасувати.
Прийняти нову постанову, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови підписано 14.09.2020 року.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В.Безименна