Справа № 380/3076/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/3076/20 пров. № А/857/8254/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гулик А.Г.) з питань забезпечення позову, постановлену в порядку письмового провадження в м.Львові 25 червня 2020 року у справі №380/3076/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

21.04.2020 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, просить визнати протиправною та скасувати постанову від 21.01.2020 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 про накладення штрафу у розмірі 250 380 грн.

23.06.2020 судом першої інстанції зареєстрована заява позивача про забезпечення позову, в якій просить зупинити стягнення на підставі постанови Головного управління Держпраці у Львівській області від 21.01.2020 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Суд першої інстанції зазначив, що представник позивача не надала доказів, які б підтверджували існування обставин, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених або оспорюваних її прав або інтересів. Суд першої інстанції вказав, що представнику позивача необхідно надати суду докази, які давали б підстави для висновку про унеможливлення нормальної підприємницької діяльності, скорочення її обсягів та скорочення штату працівників. Суд першої інстанції дійшов висновку, що сам лише факт накладення арешту на майно позивача та звернення стягнення на доходи позивача у зв`язку з виконанням постанови ГУ Держпраці у Львівській області, не може свідчити про настання наслідків, викладених в заяві про забезпечення позову, та не є достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року та прийняти нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Дрогобицьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження ВП №61464168 з виконання постанови Головного управління Держпраці у Львівській області від 21.01.2020 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 та 02.06.2020 в межах даного виконавчого провадження винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 та накладено арешт на кошти боржника. Скаржник вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, оскільки кошти у розмірі 250 380 грн. набудуть статусу майна, яке було набуте, збережене без достатньої правової підстави. Вважає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не було належним чином враховано докази та обставини, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

Головне управління Держпраці у Львівській області подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що з доводами апеляційної скарги не погоджується, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження очевидної протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, порушень прав, свобод або інтересів особи, яка звернулась до суду. Вказує, що вжиття заходів забезпечення позову матиме наслідком фактичне ухвалення рішення, без розгляду справи по суті, що не відповідає меті та завданням інституту заходів забезпечення позову.

Враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 311 та 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвалу суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 21.01.2020 начальником Головного управління Держпраці у Львівській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №715/33.7-03/ НОМЕР_1 згідно з якою, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта перевірки від 17.12.2019 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 щодо порушень у ФОП ОСОБА_2 законодавства про працю, встановлено порушення вимог частини 1, 3 статті 24 КЗпП України, ПКМУ №413, на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України вирішено накласти на ФОП ОСОБА_2 штраф у розмірі 250 380 грн.

Вважаючи вказану постанову такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, ФОП ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ФОП ОСОБА_2 зазначив, що Дрогобицьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження ВП №61464168 з виконання постанови Головного управління Держпраці у Львівській області від 21.01.2020 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 та проводяться виконавчі дії, а саме: винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника, накладено арешт на кошти боржника.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому, інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Суд, при розгляді клопотання про забезпечення позову повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з передбачених статтею 150 КАС України обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти; врахувати пов`язаність заходів щодо забезпечення позову з його предметом, співмірність таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.

Таким чином інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивача в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. При цьому заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

З матеріалів справи встановлено, що підставою звернення із позовом до суду стало винесення Головним управлінням Держпраці у Львівській області постанови від 21.01.2020 №715/33.7-03/ НОМЕР_1 про накладення на позивача штрафу у розмірі 250 380 грн.

Відповідно до абзацу 4 пункту 11 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, в редакції чинній на час винесення спірної постанови, (далі - Порядок № 509) не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України).

Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №715/33.7-03/ НОМЕР_1 від 21.01.2020 прийнята на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, в редакції чинній на час винесення спірної постанови, (далі - Закон №1404-VIII) встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи стягувачем за якими є держава або державний орган можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Таким чином, оскаржувана постанова є самостійними виконавчими документами і може бути пред`явлена до виконання органам державної виконавчої служби в будь-який час в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, ані Порядок №509, ані Закон №1404-VIII не передбачають зупинення дії та виконання постанов органів Держпраці про накладення штрафів у разі оскарження таких у судовому порядку.

В свою чергу, як це зазначено в оскаржуваній постанові про накладення штрафу дата набрання постановою законної сили з 21.01.2020, строк пред`явлення такої до виконання до 21.04.2020 (включно).

Відповідно до частини 4 статті 150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

До матеріалів справи скаржником долучені копії постанови старшого державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП №61464168 від 04.03.2020 з виконання постанови №715/33.7-03/ НОМЕР_1 від 21.01.2020, постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №61464168 від 02.06.2020, згідно з якою звернено стягнення на дохід, отриманий у ТОВ «Торговий Дім АВ», постанову про арешт коштів боржника ВП №61464168 від 02.06.2020.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами разом з практикою ЄСПЛ як джерело права.

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.

Складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу, є превентивні способи захисту права власності. Превентивний захист права власності допускається в разі існування загрози порушення права, яка має носити реальний характер і бути доведена в кожному конкретному випадку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 34 Закону №1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Згідно з частиною 5 статті 35 Закону №1404-VIII після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Враховуючи вказані законодавчі положення, оскільки ФОП ОСОБА_2 не погоджується з постановою Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №715/33.7-03/ НОМЕР_1 від 21.01.2020, та оскільки на час звернення із відповідним позовом до суду державним виконавцем вчиняються дії з примусового виконання постанови відповідача, тоді як правомірність (неправомірність) прийняття оскаржуваної постанови буде встановлена лише після набрання законної сили судовим рішенням, прийнятим за результатами розгляду цієї справи, стверджувати на час розгляду заяви про забезпечення позову про це неможливо, а тому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у разі встановлення протиправності оскаржуваної постанови і задоволення позовних вимог про скасування такої, ФОП ОСОБА_2 , зважаючи на суму штрафу, доведеться докласти значних зусиль і витрат, щоб відновити свої права та повернути своє майно (кошти), на яке може бути звернено стягнення при примусовому виконанні постанови.

Оскільки забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу позивача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що без вжиття заходів забезпечення позову не можливо захистити права, свободи та інтереси позивача, так як примусове виконання оскаржуваної постанови про накладення штрафу може призвести до значної шкоди інтересам позивача та негативних наслідків у вигляді звернення стягнення на кошти, майно тощо, накладення заборони розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить позивачу на праві власності, у тому числі коштами, або обмеження у користуванні таким майном.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність забезпечення позову до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що розглядається, шляхом зупинити стягнення на підставі постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими особами №715/33.7-03/ НОМЕР_1 від 21.01.2020.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що ухвала суду про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, не змінює обсягу прав та обов`язків сторін у спорі, а лише спрямована на виконання вимог статті 2 КАС України, на захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, та має тимчасовий характер - до вирішення спору по суті.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України та прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову неповно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення даного питання, а тому ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та заяву про забезпечення позову задовольнити.

Керуючись статтями 150, 311, 312, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року з питань забезпечення позову у справі №380/3076/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити.

Зупинити стягнення на підставі постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими особами №715/33.7-03/ НОМЕР_1 від 21.01.2020.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
Н. М. Судова-Хомюк