Справа № 340/2159/19
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 340/2159/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року (суддя суду 1 інстанції Хилько Л.І.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Кіровоградській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області від 26 грудня 2018 року №150128-58 про сплату ОСОБА_1 боргу з єдиного соціального внеску в сумі 15816,54грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач з 2006 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та фактично припинив підприємницьку діяльність у листопаді 2018 року. У травні 2019 року останній дізнався про існування спірної податкової вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску в сумі 15819,54 грн., яка на думку позивача є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки вимога прийнята лише на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів, в той час як Інструкцією про порядок нарахування єдиного внеску передбачено наявність також акту перевірки або звітності. З 2001 року по теперішній час позивач працює на підприємствах Полтавської області, що підтверджується записами у трудовій книжці. Також факт проживання та перебування позивача у трудових відносинах з 01.12.2017 року з підприємством підтверджується відповідними документами.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнивши позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з 2001 року по сьогоднішній день позивач працює найманим працівником та не займається підприємницькою діяльністю, а отже не отримує ніякого прибутку від такої діяльності. При цьому, скаржник зазначає, що відповідач взагалі не звертався до останнього з приводу сплати єдиного соціального внеску та не зрозуміло за який період було нараховано суму, зазначену у податковій вимозі.

В відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони у судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачем причини неприбуття суду не повідомлено.

Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в період з 21.03.2006 року по 30.11.2018 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.31).

26.12.2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Кіровоградській області було сформовано податкову вимогу форми Ф №150128-52, якою до ОСОБА_1 відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застосовано недоїмку у розмірі 15819,54 грн. (а.с.11).

Вказана вимога сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені адміністративного позову дійшов висновку, що не здійснення підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства, що чинне з 01.01.2017 року не звільняє платника від сплати єдиного внеску. Враховуючи обов`язок нарахування єдиного внеску до сплати, навіть у разі відсутності доходу, фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, зобов`язані сплатити до 09.02.2018 року за звітний 2017 рік щонайменше 8448грн. (3200.00*12*22%).

Колегія суддів з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).

Законом України від 06.12.2016р. №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017р., зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції під час винесення спірного рішення залишив поза увагою той факт, що позивач з 2001 року по день звернення до суду (тобто в період, який останній зареєстрований як фізична особа-підприємець) працює найманим працівником, що підтверджується записами в трудовій книжці, копія якої долучена до матеріалів справи.

Так, пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Так, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду в постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Також вказана позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 05.03.2020 року у справі №824/509/19-а.

З урахуванням викладеної правової позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем протиправно винесено спірну вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску в сумі 15816,54грн., оскільки позивач у періоді, коли останній був зареєстрований як фізична особа-підприємець, працював найманим працівником та за останнього роботодавець сплачував єдиний соціальний внесок, що, зокрема, підтверджується даними трудової книжки позивача, копією Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загального обов`язкового державного соціального страхування по ОСОБА_1 та довідкою ТОВ ІПК «ПОЛТАВАЗЕРНОПРОДУКТ» від 22.08.2019 року №ПЗП00000387 про нарахований та сплачений до бюджету єдиний соціальний внесок, відповідної до якої підприємством з грудня 2017 року по липень 2019 року було сплачено за позивача єдиний соціальний внесок у сумі 111598,62грн.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального та матеріального права з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Зважаючи на задоволення позовних вимог у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню на користь останнього відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України шляхом стягнення їх з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року - скасувати

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області від 26 грудня 2018 року №150128-58 про сплату ОСОБА_1 боргу з єдиного соціального внеску в сумі 15816,54грн.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на оплату судового збору у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня нуль копійок).

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко