Справа № 443/294/17
Суддя: Равлінко Р. Г.
Дата ухвалення: 2020-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №443/294/17
Провадження №2-а/443/38/20
РІШЕННЯ

іменем України

11 вересня 2020 року

Жидачівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І.

розглянув у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Жидачеві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірною відмови Управління Пенсійного Фонду України у Жидачівському районі про виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2017 ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської областів якому просить визнати незаконною відмову відповідача щодо виплати позивачці недоплаченої пенсії за період з 01.04.2015 по 31.12.2016 та зобов`язати відповідача виплатити пенсію за значений період.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що вона працювала на посаді головного бухгалтера Бережницької сільської ради Жидачівського району з 03.04.1985. Після досягнення пенсійного віку ОСОБА_1 було призначено пенсію, проте остання продовжувала працювати на займаній посаді. Починаючи з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року виплати пенсії припинено. Звернувшись до відповідача із заявою про виплату пенсії, вона отримала відмову, із посиланням на те, що особам, тимчасово, з 01 квітня 2015 року, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та на умовах передбачених, зокрема Законом України "Про державну службу", пенсія виплаті не підлягає.

Ухвалою Жидачівського районного суду від 18.10.2017 провадження у справі відкрито.

Ухвалою суду від 21.03.2019 замінено відповідача на правонаступника - з управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі Львівської області на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06.08.2020 автоматизованою системою документообігу суду для розгляду цієї справи визначено суддю ОСОБА_2 для цього судового провадження.

Ухвалою від 19.08.2020 справу прийнято до провадження та призначено до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

03.09.2020 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" підстав для проведення виплати пенсії у період із 01.04.2015 не має, оскільки з 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213- VIII від 02.03.2015, пп. 2 п. 12 розділу 1 якого внесені зміни у ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: Тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Крім того, з 01.01.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VІІІ від 24.12.2015, яким було продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, зокрема, для осіб у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу» у період з 01.01.2016 по 31.12.2016. Зважаючи на те, що позивачка працює на посаді, яка відноситься до посад державної служби, пенсійні виплати ОСОБА_1 з 01.04.2015 було припинено.

Окрім того також зазначив, що 01.01.2017 року позивачці відновлено виплату пенсії, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Також вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, передбачений КАС України, а тому підлягають застосуванні наслідки пропуску строку звернення до суду. Просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржуване рішення прийняте ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач, ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленою у судове засідання прибула, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та невизнання позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 03.04.1985 працює на посаді головного бухгалтера Бережницької сільської ради Жидачівсьокго району Львівської області.

З 01.01.2001 посада, яку займає позивачка віднесена до посад державної служби відповідно до Закону України «Про державну службу».

З 27.05.2013 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Пенсійному фонді України Львівської області та отримує пенсію за віком як державний службовець.

З 01 квітня 2015 року відповідач припинив нарахування та виплату позивачці пенсії за віком.

У зв`язку з чим, позивачка звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату їй пенсії за віком відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року.

Листом № 5/Б-4 від 08 лютого 2017 року відповідач відмовив у задоволенні заяви та повідомив, що тимчасово у період з 01.04.2015 по 31.12.2016 особам, на яких поширюється дія Закону України «Про державну службу» (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551 -XII) у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються.

Отримавши лист відповідача позивачка дізналась про своє порушено право на пенсію, не погоджуючись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи відповідь управління надано 08.02.2017 з роз`ясненнями періоду і підстав припинення та відновлення пенсії, тому вона скористалася своїм правом та звернулася за захистом прав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, Законом України «Про державну службу», який регулює питання проходження державної служби.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та Законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 N 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Із 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213- VIII від 02.03.2015 (далі - Закон № 213-VІІІ), пп. 2 п. 12 розділу 1 якого внесені зміни у ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: Тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; та у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеною розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Пунктом 5 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Закон № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу».

З огляду на вищевказане суд приходить до висновку про те, що особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про державну службу», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 1058-IV.

Відтак, суд вважає, що з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачці відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», підлягає нарахуванню та виплаті у зв`язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року по справі №333/6710/15-а та має враховуватись судами загальної юрисдикції відповідно до статті 242 КАС України.

Крім того, з 01.01.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VІІІ від 24.12.2015, яким було продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам у період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV (зі змінами, внесеними Законом України № 911-VIII, які набрали чинності з 01.01.2016) було передбачено, що тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016 у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України", Про державну службу", Про прокуратуру", Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Таким чином, законодавець з 01.01.2016 по 31.12.2016 тимчасово обмежив виплату пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу»; «Про прокуратуру»; «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно змін до ч.1ст. 47 Закону №1058-IV підставою для тимчасової невиплати пенсії є період роботи на посадах та на умовах, передбачених серед іншого Законом України "Про державну службу".

Рішенням Конституційного суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 у справі № 1-38/2016 за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (надалі - Рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016) визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення Закону № 2262-ХІІ, а саме: першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Зокрема в пункті 3 рішення Конституційного суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 зазначено, що останнє є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 65 Закону України «Про Конституційний Суд» від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР (в редакції чинній на момент винесення рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016 по справі № 1-38/2016) рішення Конституційного Суду України містить, зокрема, обов`язкове зазначення того, що рішення Конституційного Суду України є остаточним і оскарженню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Оскільки рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 зворотної дії в часі не має, то обмежуючі норми ч. 1 ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закон України № 911-VIII від 24.12.2015 були чинні до 20.12.2016 року.

Таким чином, оскільки з 01.01.2016, призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», а позивач з 01.01.2016 по 20.12.2016 перебувала на державній службі, то суд приходить до висновку, що в період з 01.01.2016 по 20.12.2016 у відповідача були відсутні підстави для здійснення виплати пенсії позивачу на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26.06.2018 у справі № 607/592/17, від 18.10.2018 у справі № 201/5474/17, від 20.12.2018 № 191/3630/16-а.

Проте, починаючи з 20.12.2016 ОСОБА_1 набула права на нарахування та виплату пенсії. Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, а саме з 20.12.2016 по 31.12.2016 позивачка набула права на нарахування та виплату пенсії..

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строки звернення, суд зазначає наступне.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

При цьому, Основний Закон містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є пенсіонеркою.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Суд вважає, що в даному випадку слід застосувати статтю 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до спірних правовідносин з метою повного захисту прав та інтересів позивачки.

За таких обставин суд не погоджується із тим, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України, оскільки це має наслідком неможливість реалізувати передбачене ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 99 КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суд дійшов до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Оцінивши в сукупності наведені норми, суд зазначає, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення за період з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності відмови у нарахуванні та виплаті пенсії позивачу період часу з 01.06.2015 по 31.12.2015 та з 20.12.2016 по 31.12.2016.

Натомість, вказаний вище період часу позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Відтак належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за віком у період часу з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період часу з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 242, 243, 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за віком у період часу з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період часу з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Дата складання повного тексту рішення 15.09.2020.

Суддя Р.Г.Равлінко