Справа № 420/4911/20
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4911/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Глуханчука О.В.,

секретар судового засідання - Любімова О.Є.

за участі сторін:

представника позивача - Гамар В.І. (адвокат, за ордером та договором про надання правової допомоги)

представника відповідача - Коліогло П.П. (самопредставництво суб`єкта владних повноважень, на підставі Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53,

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, у якому позивач просить: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 на загальну суму 29 293, 44 грн.; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 11 травня 2020 року на її адресу від Головного управління ДПС в Одеській області надійшла Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 на загальну суму 29 293, 44 грн.

Ознайомившись з цією вимогою позивач, вважаючи її протиправною, звернувся до суду з даним позовом про її скасування.

Так, позивач зазначив, що 17 березня 2005 року, позивач, маючи намір здійснювати підприємницьку діяльність, зареєструвалась фізичною особою-підприємцем. Проте, понад десять років назад, у зв`язку з складною економічною ситуацією, фактична діяльність суб`єкта господарювання була припинена, звітність до фіскального органу з того часу не подавалась; заборгованості зі сплати податків та внесків була відсутня, у т.ч. станом на 06.06.2014 року.

Як вказує позивач, наказом Міністерства фінансів України від 22.04.2014 року №462, були внесені зміни до Порядку обліків платників податків та зборів, затвердженого Наказом МФУ №1588 від 09.12.2011 року. Відповідно до пункту 11.30 вказаного Порядку №1588, якщо платник податків не має заборгованості перед бюджетом (станом на 06.06.2014 року) і надалі протягом року не подає фінансової звітності тобто до 06.06.2015 року, то керівник контролюючого органу (податкової інспекції) приймає рішення у вигляді розпорядження відносно платника податків про звернення до суду із заявою про припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця.

За таких обставин, на переконання позивача, фіскальна служба повинна була звернутися у строк до 06.07.2015 року з відповідною заявою про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 до суду та станом 01.01.2016 року підприємницька діяльність суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 повинна була бути припинена.

Однак, як стверджує позивач, неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків щодо припинення діяльності ФОП ОСОБА_1 у відповідності до приписів пункту 11.30 Порядку № 1588 в подальшому призвело до нарахування заборгованості зі сплати ЄСВ у сумі 29293,44 грн., з чим позивач категорично не погоджується, оскільки громадянин України має право законного сподівання на належне виконання функції держави її виконавчими органами.

Також в обґрунтування неправомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 позивач вказав на те, що відповідач спірну вимогу прийняв без проведення документальної перевірки, що суперечить Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, позивач вважає, що Головним управлінням ДПС в Одеській області безпідставно сформовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 на загальну суму 29 293, 44 грн. з порушенням процедурних вимог.

Ухвалою суду від 11 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою від 11 червня 2020 року суд витребував від Головного управління ДПС в Одеській області інформацію, у вигляді належним чином засвідчені письмові докази, щодо періоду з якого ОСОБА_1 не подає до контролюючих органів податкових декларацій, документів податкової звітності та Звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; періоду з якого ОСОБА_1 не сплачує єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; копії бухгалтерських та інших документів, на підставі яких податковим органом здійснено обчислення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29 293, 44 грн., згідно вимоги від 17.02.2020 року № Ф-12821-53; обґрунтований розрахунок суми недоїмки з єдиного внеску у розмірі 29 293, 44 грн., а також докази надіслання ОСОБА_1 вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53.

06 липня 2020 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву з додатковими доказами, у тому числі на виконання ухвали суду про витребування доказів від 11 червня 2020 року.

27 липня 2020 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

Вказані заяви по суті справи залучені судом до матеріалів справи та прийняті до розгляду.

Ухвалою від 27 липня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Під час розгляду справи по суті сторони у вступному слові надали свої пояснення щодо змісту та підстав своїх вимог і заперечень щодо предмета позову.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові, відповіді на відзив та вступному слові підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Відповідно до відзиву, відповідач позов не визнає, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. Відповідачем зазначено, що згідно реєстраційних та облікових даних 23.03.2005 року ФОП ОСОБА_1 узято на облік, 18.05.2020 року проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. Тобто, у період з 23.03.2008 року по 18.05.2020 року позивач перебувала на податковому обліку.

01.01.2017 до ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464 внесені зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного соціального внеску фізичними особами-підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність, незалежно від отримання доходу у звітному році або окремому місяці звітного року. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Базою нарахування ЄСВ є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню ПДФО. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

За таких обставин, як вказує відповідач, станом на 31.01.2020 року проведено нарахування єдиного внеску позивачу у загальній сумі 29293,44 грн., у т.ч. 8448, 00 грн. за 2017 рік, 2457,18 грн. - за 1 квартал 2018 року; 2457,18 грн. - за 2 квартал 2018 року; 2457,18 грн. - за 3 квартал 2018 року; 2457,18 грн. - за 4 квартал 2018 року; 2754,18 грн. - за 1 квартал 2019 року; 2754,18 грн. - за 2 квартал 2019 року; 2754,18 грн. - за 3 квартал 2019 року; 2754,18 грн. - за 4 квартал 2019 року. На підставі викладеного, ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53, відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно пп.20.1.37 п.20.1 ст. 20 Податкового кодексу України звернення до суду щодо припинення юридичної особи та припинення фізичної особи-підприємця підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів суб`єктів господарювання є правом, а не обов`язком контролюючого органу, тому, на його думку, підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, розглянувши подані сторонами заяви по суті справи та докази для їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступні обставини та факти.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 17 березня 2005 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , номер запису про проведення державної реєстрації: 2 000757.

Про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради Одеської області видано Свідоцтва серії НОМЕР_1 .

21 березня 2005 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 узята на податковий облік за номером /15013 в Білгород-Дністровській ДПІ.

18 травня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 3000757 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за власним рішенням (а.с. 35-37).

За даними облікової картки платника податків, за платежем 71040000 «Єдиний внесок, зазначений в ст. 8 Закону для фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» за ОСОБА_1 станом на 30.01.2020 року рахується заборгованість у розмірі 29 293,44 грн. (а.с. 7-10).

17 лютого 2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12821-53 на загальну суму 29 293, 44 грн. (а.с. 12).

Отримавши Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12821-53 засобами поштового зв`язку, позивач із нею не погодився та звернувся до суду з даним позовом про її скасування.

Позиція позивача обґрунтована тим, що вона з 2014 року не здійснює підприємницьку діяльність, не мала заборгованості, не подавала звітності, відтак правомірно очікувала та вважала, що відповідачем, на виконання своїх владних повноважень, вжито заходів щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Відповідач, в межах спірних правовідносин стверджував, що вжиття заходів щодо припинення фізичної особи-підприємця є правом, а не обов`язком контролюючого органу, натомість з 01.01.2017 року обов`язок нарахування та сплати єдиного соціального внеску покладається на фізичних осіб-підприємців незалежно від отримання доходу.

Вирішуючи спірні правовідносини в межах заявлених позовних вимог, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2464-VI)

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №2464-VI, включно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Статтею 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як встановлено судом, 21.03.2005 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 узята на податковий облік за номером /15013 в Білгород-Дністровській ДПІ.

01 січня 2017 року набув чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пунктів 2-3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками, у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначений статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9).

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 3 ст. 9).

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 4 ст. 9).

У відповідності з абз. третім частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч. 11 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Вирішуючи даний спір, судом встановлено, що сторонами не заперечується сама наявність у фізичних осіб-підприємців обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі, починаючи з 01 січня 2017 року незалежно від отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до матеріалів справи та в силу приписів вищенаведених законодавчих норм, ФОП ОСОБА_1 , підприємницька діяльність якої офіційно припинена 18.05.2020 року, з 01.01.2017 року по 17.05.2020 року вважалась платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ.

Водночас, надаючи оцінку правомірності спірній Вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53, суд зазначає наступне.

Статтею 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачені заходи впливу та стягнення єдиного внеску.

Відповідно до ч. 2 цієї статті, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449.

Абзацом другим пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 установлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн. (абзаци перший - третій, одинадцятий пункту 3 розділу VI Інструкції № 449).

Згідно з абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

З матеріалів справи судом встановлено, що спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 відповідачем прийнято на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів. Документальна перевірка не проводилась, що не суперечить вимогам Інструкції № 449.

Водночас, вирішуючи цей спір, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що 3 червня 2020 року набув чинності пункт 5 розділу І Закону України від 13 травня 2020 року № 592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» (далі - Закон № 592-ІХ), відповідно до положень якого розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI доповнено пунктом 9-15.

Так, згідно з абзацами першим та другим пункту 9-15 Закону № 2464-VI (у редакції Закону № 592-ІХ) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом № 592-ІХ з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-ІХ, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592-ІХ, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-ІХ. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

Відповідно до пояснювальної записки, прийняття Закону № 592-ІХ обумовлено, зокрема, тим, що встановлення обов`язку сплати єдиного соціального внеску без отримання доходу не відповідає легальній меті державного регулювання цього виду відносин та є непослідовним у контексті самого Закону, який визначає об`єктом нарахування єдиного соціального внеску саме отриманий дохід.

Такий підхід щодо врахування при вирішенні подібних спірних правовідносин вказаних положень Закону України від 13 травня 2020 року № 592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01 липня 2020 року по справі № 260/81/19.

Відповідно до пп. 20.1.37 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо припинення юридичної особи та припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів суб`єктів господарювання.

Отже, вжиття заходів щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є правом, а не обов`язком контролюючого органу.

При цьому, суд не приймає посилання позивача на положення п. 11.30 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588, в редакції Наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 № 462 «Про внесення змін до Порядку обліку платників податків і зборів», яким передбачено, що, якщо платник податків не має заборгованості перед бюджетом та у разі: неподання протягом одного року до контролюючих органів податкових декларацій, документів податкової звітності; то керівник контролюючого органу приймає рішення у вигляді розпорядження відносно платника податків про звернення до суду або господарського суду із заявою (позовною заявою) про винесення судового рішення щодо припинення юридичної особи чи підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, відміни державної реєстрації припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи.

Оскільки згідно з п. 1.5 розд. І цього Порядку, дія цього Порядку поширюється на платників податків - юридичних осіб (резидентів та нерезидентів), їх відокремлені підрозділи та постійні представництва нерезидентів, а також самозайнятих осіб. Інформація про таких платників податків, отримана для їх обліку згідно з цим Порядком, вноситься до Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб (далі - Єдиний банк даних юридичних осіб) та складових частин такого банку даних (реєстру платників податків - нерезидентів, реєстру договорів про спільну діяльність, договорів управління майном та угод про розподіл продукції), а також до Реєстру самозайнятих осіб, який є складовою частиною Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - ДРФО).

Тобто, дія Порядку № 1588 не поширюються на позивача.

Згідно положень п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийняті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб`єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності зокрема передбачає, що: здійснення повноважень, як правило, не повинно спричиняти будь - яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, які заплановано досягти; якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження повинні бути виправдані необхідністю досягнення більш важливих цілей; несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб`єкта владних повноважень, повинні бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії; для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш "шкідливі" засоби.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Серед основних засад (принципів) адміністративного судочинства першим визначено верховенство права.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За приписами частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Рисовський проти України" підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також, Європейський Суд з прав людини у справі "Лелас проти Хорватії" зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків.

З огляду на зазначене, вирішуючи цей спір, суд вважає необхідним врахувати позицію позивача на те, що вона з 2014 року фактично не здійснює підприємницьку діяльність, не отримувала дохід він неї, не подавала звітності та, не маючи заборгованості, очікувала та вважала, що відповідачем, на виконання своїх владних повноважень, вжито заходів щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ; та жодним чином не передбачала необхідність нарахування та сплати за таких обставин єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Натомість відповідач при винесенні спірного рішення не врахував вказані обставини, що призвело до порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що спірна Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 на загальну суму 29 293, 44 грн. порушує права позивача, які підлягають відновленню шляхом її скасування. Саме такий судовий захист суд вважає ефективним.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки адміністративний позов задоволено, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат здійснюється на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74, 76-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 17.02.2020 року № Ф-12821-53 на загальну суму 29 293, 44 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (; 65044, м.Одеса, вул. Семінарська, 5) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління ДПС в Одеській області (; 65044, м.Одеса, вул. Семінарська, 5).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 10 вересня 2020 року.

Суддя О.В. Глуханчук

.