Справа № 160/6070/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2020 року Справа № 160/6070/20
03.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якій просить визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо виставлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 року № Ф-280494-55 та скасувати дану вимогу як незаконну.
Позовна заява обґрунтована протиправністю дій контролюючого органу щодо нарахування позивачу грошового зобов`язання по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Так, у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 з 2007 року не веде підприємницьку діяльність та у період з 21.01.2009 року і по теперішній час здійснює трудову діяльність як найманий працівник, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача. Позивач вважає, що його права, свободи та законні інтереси порушено, протиправними діями відповідача, у зв`язку із чим вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 року № Ф-280494-55 підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 04.06.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
04.06.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу. Постановлено зупинити стягнення на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 року № Ф-280494-55 до набрання законної сили рішення у адміністративній справі №160/6070/20.
30.06.2020 року від представника відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, з огляду на наступне. Позивач перебуває на обліку в органах доходів і зборів як фізична особа-підприємець. На дату формування оскаржуваної вимоги не перебував у стані припинення підприємницької діяльності. Податкова звітність позивачем не подавалась, доходів не отримував, і як наслідок, повинен був сплачувати суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Із врахуванням зазначеного, мінімальний страховий внесок у 2017 році становить 704,00 грн. на місяць. За 2017 році сума нарахувань єдиного внеску становить 8 448, 00 грн. У 2018 році мінімальний страховий внесок становить 819, 06 грн. на місяць. У 2019 році мінімальний страховий внесок становить 918,06 грн. Так, згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків відображено сума недоїмки, яка станом на 30.10.2019 року становить 26 539, 26 грн. Відповідач у відзиві зазначив, що під час прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) діяв у межах повноважень та у спосіб, які визначені чинним законодавством, що свідчить про відсутність підстав для скасування вимоги про сплату боргу.
02.07.2020 року позивачем надано відповідь на відзив представника відповідача, в якому, зокрема, зазначено, що відповідачем не надано жодних заперечень щодо того, що позивачем є найманим працівником, єдині внески за якого вже сплачені роботодавцями, з якими ОСОБА_2 перебував, і на теперішній час перебуває у трудових відносинах. Позивач вказує, що дана обставина справи повністю проігнорована відповідачем, оскільки не знайшла своє відображення у відзиві на позов.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 21.01.2009 року здійснює трудову діяльність як найманий працівник, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_2 .
Відповідно до відомостей з інтегрованої картки платника, наданого відповідачем до відзиву, за позивачем станом на 21.10.2019 року обліковується заборгованість у загальній сумі 26 539, 26 грн. по єдиному внеску. Недоїмка нарахована з 09.02.2018 року.
Відповідачем у відзиві зроблено розрахунок заборгованості, а саме:
- за 2017 рік в сумі 8448,00грн., граничний строк сплати до 09.02.2018 року;
- 1 квартал 2018 у сумі 2457,18грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 року;
- 2 квартал 2018 у сумі 2457,18грн., граничний строк сплати до 19.07.2018 року;
- 3 квартал 2018 у сумі 2457,18грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 року;
- 4 квартал 2018 у сумі 2457,18грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 року;
- 1 квартал 2019 у сумі 2754,18грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 року;
- 2 квартал 2019 у сумі 2754,18грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 року.
- 3 квартал 2019 у сумі 2754,18грн., граничний строк сплати до 19.10.2019 року.
03.04.2020 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61680607 щодо виконання вищезазначеної вимоги контролюючого органу.
09.04.2020 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанови про арешт коштів боржника № 61680607, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкрити після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику.
28.04.2020 року позивач (через свого представника Редько С.М.) звернувся до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про проведення перевірки виконавчого провадження, в якій просив провести перевірку виконавчого провадження № 61680607, та зобов`язати державного виконавця зняти арешт з карткового рахунку № НОМЕР_3 , банк отримувача: АТ «Райффайзен банк Авель», код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , IBAN: НОМЕР_4 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та направити відповідну постанову до установи банку.
05.05.2020 року державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанову про зняття арешту з коштів № 61680607.
Не погодившись із відповідними нарахуваннями контролюючого органу та правомірністю спірної вимоги, з метою захисту власних прав та інтересів, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.
Вирішуючи позовні вимоги по суті спору, суд враховує наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.
Частиною другою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 зазначеного Закону, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4,5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Крім того, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Згідно з частиною 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до підпункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
При цьому, п.14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
З копії трудової книжки серії НОМЕР_5 , долученої позивачем до матеріалів справи вбачається, що у період з 10.08.2016 року по 31.05.2019 року він працював на Комунальному підприємстві Кам`янської міської ради «Трамвай», а з 01.06.2019 року та до теперішнього часу працює на Комунальному підприємстві Кам`янської міської ради «Транспорт».
При цьому, з довідки від 26.05.2020 року № 33/02 виданої Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Трамвай», а також з довідки від 26.05.2020 року № 449 виданої Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Транспорт» виданої на ім`я ОСОБА_1 , вбачається що ЄСВ за позивача сплачувалось в повному обсязі.
Так, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Зазначена правова позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19, від 23.01.2020 року по справі № 480/4656/18, від 02.04.2020 року по справі №140/2475/19.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на зазначене, вимога про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13.11.2019 року №Ф-280494-55 є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В даному випадку, позивач просить визнати протиправними дії щодо винесення оскаржуваної вимоги та її скасування, в той час як належним способом захисту порушеного права є визнання протиправною самої вимоги, а не дій по її винесенню.
Отже, належним способом захисту порушеного права є визнання протиправною та скасування оскаржуваної вимоги №Ф-280494-55 від 13.11.2019 року.
Щодо клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та поновити строк на оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-280494-55 від 13.11.2019 року, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
У частині 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Строк на оскарження вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і складає 10 днів.
В даному випадку позивача дізнався про оскаржувану вимогу 19.05.2020 року, коли отримав її копію від відповідача, а до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з даним позовом звернувся 29.05.2020 року шляхом направлення поштової кореспонденції, що свідчить про відсутність факту пропуску строку звернення до суду та, відповідно необхідності в його поновленні.
Щодо клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10 000 грн., суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, на професійну правничу допомогу.
Частиною 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19, від 30 квітня 2020 року у справі №826/4466/18.
Так, в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір на надання правової допомоги (адвокатські послуги) від 27.04.2020 року № 10-20/у, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 19.03.2012 року № 2469, ордер серії ДП № 843/011 від 29.05.2019 року.
Суд зазначає, що оскільки позивачем не надано доказів (документів з яких можна встановити час, витрачений адвокатом на виконання наданих робіт, обсяг та вартість наданих позивачу послуг, таких, як акти прийому-передачі виконаних робіт) понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., а тому зазначена позовна вимога є безпідставною.
За викладених обставин суд доходить про відмову в компенсації витрат на правову допомогу, оскільки надані документи не дають змоги їх підтвердити їх здійснення.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840, 80 грн., підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Згідно з частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № Ф-280494-55 від 13.11.2019 року винесену щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська