Справа № 640/8255/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8255/19 Головуючий у І інстанції - Скочок Т.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної служби експортного контролю України про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної служби експертного контролю України, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив суд:

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року № 441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України»;

- визнати протиправним і скасувати наказ Державної служби експортного контролю України «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Голови Державної служби експортного контролю України»;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови державної служби експортного контролю України;

- стягнути з Відповідача - Кабінету Міністрів України, Державної служби експортного контролю України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 26.06.2016 року по день поновлення на посаді, з розрахунку суми штатного розкладу нормативу грошового забезпечення Голови Державної служби експортного контролю;

- судові витрати покласти на Відповідача.

Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що наказом ДСЕКУ від 18.05.2016 року № 150-к (за погодженням із Прем`єр-міністром України від 18.05.2016 року № 17481/1/1/-16 (на вх. № 1117 від 18.05.2016 року), ОСОБА_1 була надана відпустка строком на 56 календарних днів, тобто з 18.05.2016 року по 14.07.2016 року. Так, 18.05.2016 року він вибув за межі України та планував після завершення відпустки приступити до виконання службових обов`язків голови Державної служби експортного контролю України, проте Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року № 441-р його було звільнено.

При цьому, Позивач наголошував, що заяву про звільнення за власним бажанням з 24.06.2016 року підготувати, підписати та подати не міг фізично, з огляду на те, що перебував за межами України до 23.04.2019 року. Після повернення до України йому стало відомо, що його звільнення відбулося з порушенням чинного трудового законодавства, під час якого було вчинено також і кримінальне правопорушення - підроблення документів, зокрема, його підпису. При цьому, Позивач зазначив, що жодна з визначених ст. 86 Закону України "Про державну службу" та вимог ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) не була виконана.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач зазначає, що заява про звільнення з займаної посади від 13.05.2016 року ніколи ним не подавалася ні особисто Міністру економічного розвитку і торгівлі України Кубів С.І. , не направлялася поштовим відправленням на адресу Міністерства, ні на адресу Кабінету міністрів України, про що свідчить відсутність на заяві про звільнення від 13.05.2016 року будь яких реквізитів, які б доводили надходження зазначеної заяви до канцелярії Кабінету Міністрів, відсутність доказів щодо результату розгляду заяви посадовими особами Міністерства та Кабінету міністрів України у вигляді погоджувальних та резолютивних написів посадових осіб на розгляді у яких перебувала ця заява та остаточної резолюції посадової особи про погодження звільнення.

Кабінетом Міністрів України та Державною службою експортного контролю України подано відзиви на апеляційну скаргу, в якому вони просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Кабінет Міністрів України зазначає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Водночас, позовна заява подана до Окружного адміністративного суду міста Києва лише 14.05.2019 року, проте Позивач зазначив, що був обізнаним про своє звільнення з посади та про формулювання причини звільнення «за власним бажанням» лише 02.05.2019 року.

При цьому, жодних документальних доказів існування упродовж періоду починаючи з 30.06.2016 року по 2018 рік на офіційних інтернет сайтах Верховної ради України та Кабінету Міністрів, в Єдиному реєстрі нормативно-правових актів та у відповідному випуску газети «Урядовий кур`єр» іншої редакції оскаржуваного розпорядження Уряду від 24.06.2016 року № 441-р, ніж та яка додана до матеріалів позовної заяви, Позивач до суду не надав.

Враховуючи викладене, Кабінет Міністрів України вважає, що поважних причин пропуску строку звернення до суду Позивачем не наведено, та не вбачається з матеріалів доданих до позову, а відтак, Позивачем пропущено строк звернення до суду.

Державна служба експортного контролю України у поданому відзиві зазначає, що Позивач під час судового засідання підтвердив, що ним дійсно 13.05.2016 року була написана і передана Міністру економічного розвитку і торгівлі України заява про звільнення. Таким чином, усі доводи щодо ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки діям Відповідачів у справі щодо звільнення Позивача не відповідають дійсності, а самі доводи щодо порушення законодавства в галузі трудового права - фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 990-р ОСОБА_1 було призначено Головою Державної служби експортного контролю України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.02.2016 року № 104-р ОСОБА_1 було відсторонено від виконання повноважень за посадою Голови Державної служби експортного контролю України до завершення службового розслідування.

13.05.2016 року ОСОБА_1 листом за вих. № 1575/80-16 звернувся до Першого віце-прем`єр-міністра - Міністра економічного розвитку і торгівлі України Кубіва С.І. за погодженням йому відпустки терміном 56 календарних днів з 16.05.2016 року. Додатком до цього листа була заява ОСОБА_1 від 13.05.2016 року про надання йому з 16.05.2016 року відпустки терміном на 56 календарних днів.

13.05.2016 року ОСОБА_1 листом за вих. № 1576/80-16 звернувся до Прем`єр-міністра України Гройсмана (вх.Секретаріату КМУ № 17481/0/1-16 від 16.05.2016 року) в якому просив надати йому відпустку з 16.05.2016 року терміном 56 календарних днів. Додатком до цього листа була заява ОСОБА_1 від 13.05.2016 року про надання йому з 16.05.2016 року відпустки терміном на 56 календарних днів.

Відповідно до наказу Держекспортконтролю від 18.05.2016 року № 150-к за підписом самого ОСОБА_1 він вибув у щорічну відпустку терміном 56 календарних днів з 18.05.2016 року по 14.07.2016 року. Виконання обов`язків на час цієї відпустки покладено на директора Департаменту аналітичної і правової роботи, міжвідомчої та міжнародної взаємодії Полянського В.В . Підставою даної заяви зазначено погодження Прем`єр - міністра України від 18.05.2016 року № 17481/1/1-16 (р/вх № 1117-16 від 18.05.2016 року).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Перший віце-прем`єр-міністр України - Міністр економічного розвитку і торгівлі України Кубів С.І. звернувся до Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б. листом за вих.№ 2202-01/17999-01 від 14.06.2016 року (вх. Секретаріату КМУ № 22035/0/1-16 від 14.06.2016 року), в якому порушив клопотання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням згідно поданої ним заяви, пункт 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Також, Кабінетом Міністрів України було надано копію заяви ОСОБА_1 від 13.05.2016 року на ім`я Прем`єр - міністра України Гройсмана В.Б. про звільнення його із займаної посади за власним бажанням.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року № 441-р ОСОБА_1 було звільнено з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням.

Вважаючи що звільнення відбулося з порушенням чинного трудового законодавства, Позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року № 441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України» прийнято в межах норм чинного законодавства та є правомірним.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (далі по тексту - Закон № 794-VII) встановлено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Стаття 21 Закону № 794-VII визначає повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 цієї статті Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

Частиною 7 ст. 21 Закону № 794-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України призначає на посаду:

1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу;

2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.

Звільнення зазначених осіб здійснюється Кабінетом Міністрів України з підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, законами України "Про Кабінет Міністрів України", "Про центральні органи виконавчої влади", "Про державну службу".

Статтею 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.

Пункт 1 Положення «Про державну службу експортного контролю», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 № 159 (далі по тексту - Положення № 159) визначає Державну службу експортного контролю України (Держекспортконтроль) як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економічного розвитку і торгівлі і який реалізує державну політику у сфері державного експортного контролю.

Пунктом 9 Положення № 159 передбачено, що Держекспортконтроль очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, внесеним на підставі пропозицій Міністра економічного розвитку і торгівлі.

Відповідно до статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України (ч. 1-3 ст. 49 Закону № 794-VII).

Отже, наведеними вище нормами законодавства передбачено, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями призначати та звільняти з посади керівників центральних органів виконавчої влади.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Перший віце-прем`єр-міністр України - Міністр економічного розвитку і торгівлі України Кубів С.І. звернувся до Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б. листом за вих. № 2202-01/17999-01 від 14.06.2016 (вх. Секретаріату КМУ № 22035/0/1-16 від 14.06.2016), в якому порушив клопотання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням згідно поданої ним заяви, пункт 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 441-р ОСОБА_1 було звільнено з посади Голови Державної служби експортного контролю України за власним бажанням.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.05.2016 року Позивачем була написана заява про звільнення із займаної посади за власним бажанням, яка й стала підставою для внесення пропозиції Міністром економічного розвитку і торгівлі Кубіва С.І. на ім`я Прем`єр-міністра України щодо звільнення ОСОБА_1 з посади.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що Позивач вважав, що оскільки його заява датована 13.05.2016 року, то звільнення повинно було відбутися не пізніше 27.05.2016 року, тобто через два тижні після подання заяви про звільнення за власним бажанням, як то регламентує ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Щодо доводів Позивача про те, що його звільнення відбулося в період коли він вже перебував у відпустці, що прямо заборонено законодавством, колегія суддів зазначає наступне.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі по тексту - Закон № 889-VIII).

Частиною 1 ст. 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність заяви Позивача про звільнення із займаної посади за власним бажанням від 13.05.2016 року не обмежує Кабінет Міністрів України у прийнятті рішення, оскільки мова йде про звільнення державного службовця за власним бажанням, тобто за ініціативою державного службовця.

Так, ч. 1 ст. 86 Закону № 889-VIII передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч. 2 ст. 86 Закону № 889-VIII).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що законодавством передбачено можливість звільнення державного службовця, зокрема, до закінчення двотижневого строку, а не після, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо доводів Позивача про неможливість звільнення державного службовця в період коли він вже перебував у відпустці, з посиланням на ст. 40 Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 40 Кодексу законів про працю України дійсно встановлює, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Проте колегія суддів звертає увагу, що дані норми стосуються лише випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, про що прямо вказано у цій статті.

Як було зазначено вище, у спірних правовідносинах звільнення Позивача з займаної посади відбулося не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а з ініціативи Позивача, на підставі його заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням від 13.05.2016 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності дій Кабінету Міністрів України при винесенні оскаржуваного розпорядження № 441-р від 24.06.2016 року, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним і скасування наказу Державної служби експортного контролю України «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 441-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю», то судом першої інстанції вірно зазначено, що вони не підлягають задоволенню, оскільки такого рішення взагалі не існує.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що решта позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання протиправним і скасування розпорядження Кабінету Міністрів України № 441-р від 24.06.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби експортного контролю України", яка визнана судом необґрунтованою, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушень норм процесуального та матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 15.09.2020 року.