Справа № 620/2534/20
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/2534/20

Чернігівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Падій В.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради про визнання нечинним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Чернігівської міської ради, в якому просить:

- визнати нечинним та скасувати пункт 10 рішення Чернігівської міської ради від 30.04.2020 №53/7-19 про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га;

- зобов`язати Чернігівську міську раду на пленарному засіданні розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, з метою передачі її безоплатно у власність, та винести позитивне рішення.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено, що відповідачем протиправно відмовлено їй у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без жодного правового обґрунтування. Вважає, що формальні підстави в ненаданні дозволу свідчать про зловживання відповідачем своїми обов`язками надати такий дозвіл у відповідності до вимог закону, чим порушуються права позивача, гарантовані Конституцією України.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 13.07.2020 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов або заяви про визнання позову.

Ухвалою суду від 14.07.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (вул. Коцюбинського, 82, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ - 02498636); встановлено третій особі для подання письмових пояснень щодо позову або відзиву - 5-денний строк з дня отримання позову та відзиву на позов.

Відповідачем, у встановлений судом строк, подано до суду відзив на позов, в якому останній не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що відповідно до листа Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 18.02.2020 №01-09/36-вн, згідно з планом зонування Тимчасового порядку використання території м. Чернігова, спірна ділянка відповідає зоні Ж-1 «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови», якою не передбачено використання земель за вказаним цільовим призначенням (окремо розташовані або вбудовано-прибудовані гаражі на 1-2 автомобілі дозволені тільки на присадибній ділянці). Відповідно до плану дії обмежень за умовами охорони культурної спадщини належить до третьої охоронної археологічної зони (потребує погодження з органом охорони культурної спадщини). Щодо плану дії обмежень, за екологічними умовами входить до зони потенційного підтоплення ґрунтовими водами.

Також відповідач у відзиві на позов зазначив, що розміщення гаража на запропонованій території призведе до звуження ширини вулиці Заводської на 8 метрів. Відповідно до пункту 10.7.6 державних будівельних норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова території» мінімальна ширина вулиці (провулку) повинна становити 15 м.

Тобто, в даній ситуації будівництво (окремо розташованого або вбудовано-прибудованого) індивідуального гаражу дозволено лише на присадибній ділянці.

Крім того звернув увагу суду на той факт, що спірна земельна ділянка знаходиться впритул до земельної ділянки ліцею №32, яка знаходиться в постійному користуванні відповідно до державного акту на право постійного користування землею І-ЧН №001643-632.

Відповідно до пункту 10.8.8 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова території» відстані від наземних і комбінованих (наземно-підземних) гаражів і відкритих автостоянок легкових автомобілів до житлових і громадських будинків слід приймати не менше тих, що встановлені у таблиці 10.6, якою передбачено, що відстань від гаражів до закладів загальної середньої освіти і заклади дошкільної освіти має бути не меншою ніж 15 м. Відстань слід визначати від меж земельних ділянок загальноосвітніх шкіл, дитячих дошкільних закладів та лікувальних закладів зі стаціонаром до стін гаража або межі відкритої стоянки.

Щодо посилання позивача у позовній заяві на той факт, що вона з чоловіком, згідно з пунктом 16 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відносяться до маломобільних груп населення, відповідач зазначив, що законодавством України не передбачено надання таким групам населення безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що погодження з органом охорони культурної спадщини передбачено здійснювати на стадії погодження проектів відведення земельних ділянок, а не під час отримання дозволу на розробку проекту землеустрою. Переважна частина іншої території міста відноситься до районів потенційного підтоплення, однак за період існування садиби по АДРЕСА_1 з 1938 року (більше 80 років) не мало місця жодного підтоплення та наявності ґрунтових вод в льоху.

Також позивач звертає увагу суду, що лист Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради 18.02.20 №01-09/36-вн., на який посилається відповідач в оскаржуваному рішенні та у відзиві на позов, носить лише інформаційний характер.

З наданих відповідачем документів неможливо визначити межу земельної ділянки, що знаходиться в постійному користуванні школи №32, з вулицею Заводська та правомірність встановлення огорожі саме в місці її знаходження.

В оскаржуваному рішенні відповідач не навів мотивованих доводів щодо відмови позивачу, а у матеріалах справи відсутні докази щодо відповідності чи не відповідності місця розташування бажаної позивачем земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, як і відсутні докази здійснення відповідачем відповідної перевірки під час розгляду заяви позивача.

Вважає, що відповідач, всупереч вимогам законодавства, розглянув заяву позивача від 22.08.2019 та прийняв рішення лише 30.04.2020, тобто після спливу майже 8 місяців.

Третя особа правом на подання письмових пояснень щодо позову або відзиву не скористалась.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 22.08.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для індивідуального гаражного будівництва навпроти її будинку по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, до якої додала копію паспорта та ідентифікаційного номера, копію витягу з рішення виконкому від 26.01.1998 №11 про надання їй дозволу на установку тимчасового металевого гаражу поблизу місця проживання та копію графічних матеріалів до рішення, копію реєстраційного свідоцтва транспортного засобу, копії свого пенсійного посвідчення та чоловіка (а.с.6-12).

Пунктом 10 рішення Чернігівської міської ради від 30.04.2020 №53/VII-19 позивачу відмовлено у наданні такого дозволу з посиланням на частину 7 статті 118 Земельного кодексу України та ураховуючи лист Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 18.02.2020 №01-09/36-вн (а.с.16).

Вважаючи оскаржуваний пункт рішення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) визначено, що питання регулювання земельних відносин відповідно до закону вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до статті 59 Закону №280/97-ВР рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

За приписами частини 10 вказаної статті акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У свою чергу правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовані Земельним кодексом України від 25.01.2001 №2768-III (далі - ЗК України).

Статтею 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 ЗК України).

З вищевказаних правових норм ЗК України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Виходячи з аналізу вищевказаних законодавчих положень у системному їх зв`язку, суд дійшов висновку, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому про виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прямо зазначено в ухвалі Конституційного Суду України від 29.09.2015 №44-у/2015 «Про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України» (Справа №2-40/2015).

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 19.01.2016 (справа №824/167/15-а/21-3690а15).

Як випливає зі змісту пункту 10 рішення Чернігівської міської ради від 30.04.2020 №53/VII-19, відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, керувалася частиною 7 статті 118 ЗК України та листом Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 18.02.2020 №01-09/36-вн. (а.с.16).

Однак суд звертає увагу, що такої підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою статтею 118 ЗК України не передбачено.

Зі змісту листа від 18.02.2020 №01-09/36-вн вбачається, що Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради рекомендовано відповідачу при прийнятті рішення врахувати, що згідно з планом зонування Тимчасового порядку використання території м. Чернігова, спірна ділянка відповідає зоні Ж-1 «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови», якою не передбачено використання земель за вказаним цільовим призначенням (окремо розташовані або вбудовано-прибудовані гаражі на 1-2 автомобілі дозволені тільки на присадибній ділянці). Відповідно до плану дії обмежень за умовами охорони культурної спадщини належить до третьої охоронної археологічної зони (потребує погодження з органом охорони культурної спадщини). Щодо плану дії обмежень, за екологічними умовами входить до зони потенційного підтоплення ґрунтовими водами. Також у листі зазначено, що розміщення гаража на запропонованій території призведе до звуження ширини вулиці Заводської на 8 метрів. Відповідно до пункту 10.7.6 державних будівельних норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова території» мінімальна ширина вулиці (провулку) повинна становити 15 м. (а.с.14).

Як випливає з Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за №1011/18306 (далі - Класифікація видів цільового призначення земель), земельні ділянки для будівництва індивідуальних гаражів відносяться до землі житлової та громадської забудови (розділ Секція B, 02, підрозділ 02.05).

Однак суд зауважує, що відповідачем не надано та матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що спірна земельна ділянка відповідає зоні Ж-1 «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови» і належить до третьої охоронної археологічної зони.

Водночас позивачем, при зверненні до Чернігівської міської ради із письмовим заявою про надання відповідного дозволу, були подані всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України.

Проте відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельних ділянок у власність, не навів жодних обґрунтованих підстав відмови у наданні такого дозволу, передбачених нормами ЗК України.

Отже відповідач протиправно та необґрунтовано відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, що не передбачені законодавством.

Щодо посилання відповідача у відзиві на той факт: що розміщення гаража на запропонованій території призведе до звуження ширини вулиці Заводської на 8 метрів; що будівництво (окремо розташованого або вбудовано-прибудованого) індивідуального гаражу дозволено лише на присадибній ділянці; що спірна земельна ділянка знаходиться впритул до земельної ділянки ліцею №32, яка знаходиться в постійному користуванні відповідно до державного акту на право постійного користування землею І-ЧН №001643-632, а відстань від гаражів до закладів загальної середньої освіти і заклади дошкільної освіти має бути не меншою ніж 15 м; що законодавством України не передбачено надання маломобільним групам населення безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, суд зазначає таке.

У відповідності до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного пункту рішення, відповідачем не було зазначено вищевказаних підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, як не було зазначено і про невідповідність місця розташування бажаної для позивача земельної ділянки містобудівній документації м. Чернігова.

Разом з тим адміністративний суд, під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не іншим, які зазначені суб`єктом владних повноважень у відзиві для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Отже у даній справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не може посилатися на вищевказані обставини, оскільки останні не були покладені в основу пункту 10 рішення Чернігівської міської ради від 30.04.2020 №53/VII-19.

За таких обставин та з урахуванням того факту, що ЗК України передбачено механізм безоплатної передачі земельних ділянок у власність для будівництва індивідуальних гаражів в межах норм, визначених цим Кодексом, та вичерпні підстави для відмови у цьому, а відповідач не мав права відмовляти позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність з підстав, не передбачених ЗК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування пункту 10 рішення Чернігівської міської ради від 30.04.2020 №53/7-19 про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Чернігівської міської ради на пленарному засіданні розглянути її заяву щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, з метою передачі її безоплатно у власність, та винести позитивне рішення, суд зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Отже повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом у постанові від 22.12.2018 у справі №804/1469/17 (адміністративне провадження №К/9901/43891/18), висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.02.2018 у справі №826/7631/15.

В контексті обставин спору застосування обраного позивачем способу захисту вимагає з`ясування судом чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Судом встановлено, що позивачем, при зверненні 22.08.2019 до Чернігівської міської ради із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для індивідуального гаражного будівництва навпроти її будинку по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, були подані всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України, а саме: копію паспорта та ідентифікаційного номера, копію витягу з рішення виконкому від 26.01.1998 №11 про надання їй дозволу на установку тимчасового металевого гаражу поблизу місця проживання та копію графічних матеріалів до рішення, копію реєстраційного свідоцтва транспортного засобу, копії свого пенсійного посвідчення та чоловіка (а.с.6-12).

При цьому відмову Чернігівської міської ради у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з посиланням лише на лист Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 18.02.2020 №01-09/36-вн, суд розцінює як відсутність інших підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, вичерпний перелік яких передбачено частиною 7 статті 118 ЗК України.

Водночас суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Пунктом 1 частини 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Натомість судом встановлено вище, що оскаржуваний пункт рішення не відповідає вимогам статті 2 КАС України, оскільки останній прийнято всупереч вимогам ЗК України та відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені чинним законодавством України.

У свою чергу спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі 826/4418/14).

В даному випадку суд враховує, що Чернігівська міська рада використала надане їй законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення позивача, проте останнє визнано судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству України, при цьому позивачем дотримано усіх визначених законом умов, у зв`язку з чим суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Чернігівської міської ради на пленарному засіданні розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, з метою передачі її безоплатно у власність, та винести позитивне рішення, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, тому вказану позовну вимогу слід задовольнити.

У відповідності до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність оскаржуваного рішення.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина 1 статті 90 КАС України).

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, то за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівської міської ради на користь позивача підлягає стягненню сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у сумі 840,80 грн.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради про визнання нечинним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 10 рішення Чернігівської міської ради від 30.04.2020 №53/VII-19 про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га.

Зобов`язати Чернігівську міську раду на пленарному засіданні розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва навпроти будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0075 га, з метою передачі її безоплатно у власність, та винести позитивне рішення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського окружного адміністративного суду або до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Чернігівська міська рада (вул. Магістратська, буд. 7, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ - 34339125).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (вул. Коцюбинського, 82, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ - 02498636).

Суддя В.В. Падій