Справа № 160/12531/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
судді Третього апеляційного адміністративного суду Дурасової Ю.В.
стосовно постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 р.
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання надати дозвіл на міграцію,-
Виклад обставин справи:
Позивач: ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Гюмрі (Вірменія), нині є особою без громадянства. Будучи малолітньою дитиною (в віці 13 років) він переїхав у 2007 році разом з батьками на постійне місце проживання в Україну.
Так, мати позивача в 2007 році отримала дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію» та має з 14.08.2007 року посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 - безстроково.
Однак, в 2007 році при вирішенні питання про надання дозволу на імміграцію в Україну та оформленні посвідки на постійне проживання матері позивача ( ОСОБА_2 ), не було враховано інтереси її малолітньої дитини (на даний час позивача), оскільки у Висновку про надання дозволу на імміграцію в Україну та оформленні посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 відсутні будь-які висновки стосовно її малолітнього сина ОСОБА_1 натомість, матір`ю позивача подавалися всі необхідні документи до органу міграційної служби для вирішення питання і щодо дитини (в 2007 році позивачу було 13 років).
У 2012 році в Україні позивач закінчив Навчально-виховний комплекс №122, про що отримав атестат про повну загальну середню освіту.
У 2014 році мати позивача ( ОСОБА_2 ) набула громадянство України на підставі ст. 9 ЗУ «Про громадянство України».
Однак питання про громадянство позивача не було вирішено, оскільки допущена при оформленні в`їзду в Україну матері помилка (не вирішення питання щодо дитини) призвели до набуття позивачем статусу особи без громадянства.
Таким чином, позивач на даний час є особою без громадянства та просить розглянути питання про надання йому дозволу на імміграцію в Україну з врахуванням зазначених обставин.
Відповідач вважає, що позивач має набути громадянство Вірменії і лише після цього може звертатися з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 р. в задоволенні позову відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що судом не встановлено подання законним представником ОСОБА_1 відповідної заяви про надання дозволу на імміграцію. Зазначення в графі 14 заяви, наданої ОСОБА_2 від 17.07.2007 року клопотання про надання дозволу на імміграцію сина - ОСОБА_1 , 1994 року народження, не може бути визнано судом як подання відповідної заяви про надання дозволу на імміграцію.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі 160/12531/19 рішення суду першої інстанції - залишено без змін.

Вважаю, що залишення рішення суду першої інстанції без змін призвело до порушення ряду норм законодавства України, а саме норми:

- Конституції України;

- Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- Закону України «Про імміграцію».

Так, відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач перебуває на території України на законних підставах, оскільки з малолітнього віку (13 років) разом з матір`ю з 2007 року проживає на території України (матір позивача з 2007 року має посвідку на постійне проживання в Україні, а з 2014 року громадянкою України).

При цьому, не розгляд відповідачем питання про надання дозволу на імміграцію особі без громадянства ОСОБА_1 , 1994 року народження, є неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача та порушення законного права проживати однією сім`єю з матір`ю.

Згідно частини 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В даній справі мати та син (позивач) мають взаємні права та обов`язки, проживають однією сім`єю, пов`язані спільним побутом.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право на повагу до приватного та сімейного життя.

В силу частини 2 вказаної статті органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ неодноразово констатував, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи позитивний обов`язок щодо вжиття заходів для возз`єднання одного з батьків з дитиною.

При цьому, не забезпечення об`єднання сімей та порушення сімейних зв`язків є непропорційним втручанням органів державної влади у сімейне життя.

Не розглядаючи питання про надання дозволу на імміграцію особі без громадянства (позивачу), суб`єкт владних повноважень безпідставно втручається в право осіб (матері та сина) проживати спільно однією сім`єю.

Також, не може бути покладена відповідальність на особу за непослідовність дій суб`єкта владних повноважень, про що неодноразово підкреслювалося у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, за приписами п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію надається неповнолітнім дітям іммігранта.

Суб`єкт владних повноважень, не вирішивши це питання в 2007 році, а саме, надавши дозвіл на проживання в Україні матері, не вирішив питання про надання дозволу на проживання малолітній дитині, чим порушив приписи норм законодавства України та міжнародних стандартів з цього питання, що на даний час призвело до не розгляду відповідачем питання про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Також не є обґрунтованою позиція відповідача про те, що позивач зобов`язаний спочатку одержати громадянство Вірменії для того щоб мати можливість звернутися з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки подача заяви про громадянство до тієї чи іншої держави - це право, а не обов`язок особи без громадянства. Право на громадянство є невід`ємним правом людини, а не обов`язком.

Вважаю, що з урахуванням обставин справи та з метою відновлення прав, свобод та інтересів позивача були підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про надання дозволу на імміграцію особі без громадянства ОСОБА_1 з урахуванням правової позиції, наданої судом в рішенні.

Суддя Ю. В. Дурасова