Справа № 200/5208/20-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 р. Справа№200/5208/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 51 від 20.03.2020 року про відмову в призначенні пенсії, яке прийняте Слов`янським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області щодо не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 17.04.1985 року по 26.03.1986, з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року, з 16.04.1990 по 01.11.1991 року, з 18.02.1992 року по 13.02.1995 року;

- зобов`язати Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 22.01.2020 року із застосуванням середньої заробітної плати для призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням трудового стажу відповідно до трудової книжки та враховуючи періоди роботи з 17.04.1985 року по 26.03.1986, з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року, з 16.04.1990 по 01.11.1991 року, з 18.02.1992 року по 13.02.1995 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімдесят сорок гривень 80 коп.) Одержувач ОСОБА_1 рахунок НОМЕР_1 ІВАN НОМЕР_2 Банк Одержувача АТ КБ ПРИВАТБАНК, Київ, Україна РНОКПП одержувача НОМЕР_3 призначення платежу: Поповнення рахунку ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 18.03.2020 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням від 20.03.2020 року № 51 відповідач відмовив у призначенні пенсії, пославшись на те, що у зв`язку з невідповідністю нормам діючого законодавства записів в трудовій книжці до страхового стажу не враховані періоди: з 17.04.1985 року по 26.03.1986 року, з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року, з 16.04.1990 по 01.11.1991 та з 18.02.1992 року по 13.02.1995 року.

Позивач вважає, що рішення відповідача є протиправним, у зв`язку з чим, підлягає скасуванню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/5208/20-а та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

У строк, встановлений судом через відділ документообігу та архівної роботи суду відповідачем було надано відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог позивача. В обґрунтування заперечень зазначив, що в трудовій книжці позивача є записи про періоди роботи в «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60- летия Союза ССР» з 17.04.1985 року по 26.03.1986 року, в якому печатка не читається та в даті на звільнення є виправлення, в періоді з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року, в якому печатка не читається. В записі про період роботи в будівельному кооперативі «Новатор - 2М» з 16.04.1990 року по 01.11.1991 року є виправлення в даті на прийом, в даті рішення загальних зборів на прийом, в записі про виправлення дати також є виправлення, за період з 18.02.1992 року по 13.02.1995 року в відомостях про роботу не вказана назва підприємства. У зв`язку з чим, до загального страхового стажу не зараховано вищезазначені періоди роботи. За таких обставин, було відмовлено ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком, так як на момент звернення 18.03.2020 року він не мав необхідного страхового стажу.

На підставі зазначеного, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці, розгляд справи здійснюється у перший робочий день судді.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) є громадянином України, що підтверджується копією паспорта, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області () орган виконавчої влади, який в даних правовідносинах здійснює повноваження, покладені Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384/2011 (далі за текстом - Положення №384/2011).

Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 на управління покладені повноваження, зокрема, щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошове утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункти 7,8 пункту 4 Положення).

Як вбачається з матеріалів справи, 18.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про призначення пенсії за віком.

До заяви про призначення пенсії, позивачем були додані наступні документи: копія паспорту та ідентифікаційного коду; копія довідки про реєстрацію місця проживання особи 24.07.2019р.; копія трудової книжки НОМЕР_5 від 18.07.1978р.; довідка про військову службу № 4/41 від 28.01.2020р., видана Слов`янським об`єднаним міським військовим комісаріатом.

Рішенням Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 20 березня 2020 року №51, відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. В обґрунтування рішення про відмову у призначенні пенсії, відповідачем зазначено, що в трудовій книжці заявника є записи про періоди роботи в «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР» з 17.04.1985р. по 26.03.1986р., в якому печатка не читається та в даті на звільненні є виправлення, з 27.03.1986р. по 13.04.1990р., в якому печатка не читається. В записі про період роботи в будівельному кооперативі «Новатор-2М» з 16.04.1990р. по 01.11.1991р. є виправлення в даті на прийом, в даті рішення загальних зборів на прийом, в записі про виправлення дати також є виправлення та не вказано «вірно», за період роботи з 18.02.1992р. по 13.02.1995р. в відомостях про роботу не вказана назва підприємства.

Як вбачається з розрахунку страхового стажу позивача, спірні періоди з 17.04.1985 року по 26.03.1986 року, з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року, з 16.04.1990 року по 01.11.1991 року, з 18.02.1992 року по 13.02.1995 року до страхового стажу позивача не зараховані.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зі скаргою. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 28.04.2020 року №2481-2348/К-02/8-0500/20, скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача, у зв`язку з чим змушений був звернутися до суду.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту з приводу правомірності відмови у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів роботи.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до пункту першого статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 - IV від 09.07.2003 року із змінами, внесеними ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148 - VIII від 03.10.2017 року особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Суд зазначає, що вищевказаний Порядок поширюється саме на випадки відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Згідно з пунктом 17-1 Порядку № 637, у разі коли в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях або їх правонаступниках, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Пунктами 23 та 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

В трудовій книжці АТ-II ОСОБА_1 містяться наступні записи щодо спірних періодів праці:

- запис №21, 17.04.1985 року позивач прийнятий на роботу тимчасово до вирішення питання про прописку плотником 4 розряду на «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР» (підстава наказ від 15.04.1985 №72к),

- запис №22, 26.03.1986 року позивач звільнений як тимчасово прийнятий (підстава наказ від 26.03.1986 №43к),

- запис №23, 27.03.1986 року позивач прийнятий на роботу плотником 4 розряду на «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР» (підстава наказ від 27.03.1986 №45-к),

- запис №24, 29.03.1988 року трудовий договір продовжено до 27.03.1990 року (підстава: наказ від 25.03.1988 №51-к),

- запис №25, 13.04.1990 року позивач звільнений за власним бажанням (підстава: наказ від 13.02.1990 року №20-к),

- запис №26, 16.04.1990 року позивач прийнятий на посаду плотника в Кооператив «Новатор-2М» (підстава: рішення загальних зборів від 24.04.1990),

- запис №27, 23.07.1990 року переведений на посаду провідного спеціаліста (підстава: рішення загальних зборів від 20.07.1990),

- запис №28, 01.11.1991 року позивач звільнений за власним бажанням (підстава: рішення загальних зборів від 20.07.1990),

- запис №31, 18.02.1992 року позивач прийнятий на посаду заступника керівника з виробництва,

- запис №32, 13.02.1995 року позивач звільнений за власним бажанням з Товариства «Хомс ЛТД».

Щодо не зарахування періодів роботи позивача на «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР» з 17.04.1985 року по 26.03.1986 року у зв`язку з нечитабельністю печатки та в даті на звільнення є виправлення та періоду з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року у зв`язку з нечитабельністю печатки, періоду роботи в будівельному кооперативі «Новатор-2М» з 16.04.1990р. по 01.11.1991р., оскільки є виправлення в даті на прийом, в даті рішення загальних зборів на прийом, в записі про виправлення дати також є виправлення та не вказано «вірно» , суд зазначає наступне.

Періоди спірної трудової діяльності позивача регулювались Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162), яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993.

Підпунктом 1.1 Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п. 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до абз.3 підпункту 2.3. пункту 2 Інструкції №162 передбачалося, що записи виробляються акуратно, пір`яний чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору, аналогічні положення містить абзац 3 пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993, де передбачено, що записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до абз.1 п.2.25 п.2 Інструкції 162 записи про причини звільнення повинні вироблятися в трудовій книжці в точній відповідності з формулюваннями чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Пунктом 2.11 Інструкції №162 встановлено, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.

Пункт 4.1. Інструкції, містить вимоги про те, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 року № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (п. 8.1. Інструкції).

Згідно пункту 18 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

З огляду на зазначені нормативні акти, можливо прийти до висновків, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Відповідач, виносячи оскаржуване рішення, не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Окрім того, суд зазначає, що з 17.04.1985 року по 26.03.1986 позивач працював плотником 4 розряду на «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР», запис про звільнення дійсно внесено з виправленням в даті звільнення, проте у графі «4» є дата наказу «26.03.1986», яка повністю узгоджується з датою звільнення. При цьому суд звертає увагу відповідача, що наступний запис здійснено 27.03.1986 року про прийняття на роботу, тобто наступною датою після звільнення 26.03.1986 року.

Відтак, з даних трудової книжки позивача, можливо достовірно встановити дату завершення відповідних трудових відносин 26.03.1986 року.

Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ст. 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.

Частиною 2 ст. 58-1 Господарського кодексу України встановлено, що відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом.

Згідно з ч. 3 ст. 58-1 Господарського кодексу України наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем неправомірно не зараховано до страхового стажу періоди роботи позивача на «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР» з 17.04.1985 року по 26.03.1986 року та з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року.

Суд критично ставиться до твердження відповідача щодо підстав не зарахування періоду роботи позивача в будівельному кооперативі «Новатор-2М» з 16.04.1990 року по 01.11.1991 року, оскільки є виправлення в даті на прийом, в даті рішення загальних зборів на прийом, в записі про виправлення дати також є виправлення та не вказано «вірно», оскільки над виправленням міститься підпис уповноваженої особи з відміткою «Виправлено на 16.04.90 року» та засвідчено відповідний запис печаткою підприємства.

Відтак, з даних трудової книжки позивача, можливо достовірно встановити дату виникнення відповідних трудових відносин 16.04.1990 року. При цьому, суд вважає також безпідставними посилання відповідача на виправлення, наявні в даті рішення загальних зборів на прийом, оскільки факт перебування в трудових відносинах підтверджується саме записом про прийняття на роботу (або записом про переведення), що враховується для обрахунку пенсії встановлюється день завершення таких відносин, який зазначається в графі 2.

Крім того, як було встановлено вище, неточність або виправлення в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки відповідальність за належне ведення трудової книжки покладається на працівника підприємства-роботодавця.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач повинен зарахувати до страхового стажу період роботи позивача в будівельному кооперативі «Новатор-2М» з 16.04.1990 року по 01.11.1991 року.

Суд також не погоджується з відповідачем в частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 18.02.1992 року по 13.02.1995 року, оскільки в відомостях про роботу не вказана назва підприємства, з огляду на те, що в записі №32 про звільнення позивача з 13.02.1995 року міститься запис про те, що останній звільнений за власним бажанням з Товариства «Хомс ЛТД». Запис засвідчено печаткою підприємства в читабельному вигляді, у зв`язку з чим суд вважає, що з трудової книжки позивача можливо достовірно встановити підприємство, на якому працював позивач у період з 18.02.199 2року по 13.02.1995 року - на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хомс ЛТД», та відповідно спірний період повинен бути зарахований до страхового стажу позивача.

ЄСПЛ також наголошує на особливій важливості принципу "належного урядування", зокрема, у справі «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) - держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу" (пункт 74).

Водночас, відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

При цьому, суд наголошує, що у даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також пунктами 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, та перевірити наявність загального стажу на підставі записів у трудовій книжці, показань свідків, здійснити відповідні запити до підприємств, де працював позивач, однак жодних з перелічених дій відповідач не вчинив, обмежившись лише посиланням на здійснені виправлення у трудовій книжці та нечитабельність печатки.

Суд зазначає, що формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її конституційного права на соціальний захист.

З огляду на викладене, суд вважає, що прийняте відповідачем рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про призначення пенсії за віком, не можна вважати таким яке прийнято на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів та у відповідності до приписів Порядку 21-1.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 року суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу КЗПЛ сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» («Stretch - UnitedKingdom» № 44277/98).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він при прийнятті рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто с забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним, з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст.46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Поняття дискреції міститься в пункті 1.6 Методологи проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5.

Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може і ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавча встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу і верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

При таких обставинах по цій справі суд не може перебирати повноваження Пенсійного фонду щодо призначення позивачу пенсії.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти (вчинити) певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 1 статті 5 та пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Враховуючи той факт, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача, буде визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 20.03.2020 року №51 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 18.03.2020 року про призначення пенсії за віком та зарахувати до страхового стажу період роботи позивача на «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР» з 17.04.1985 року по 26.03.1986 року та з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року, в будівельному кооперативі «Новатор-2М» з 16.04.1990 року по 01.11.1991 року, з 18.02.1992р. по 13.02.1995р. в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хомс ЛТД».

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити належну пенсію за віком із застосуванням середньої заробітної плати для призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, суд відмовляє у її задоволенні, оскільки як було зазначено вище, суд, з урахуванням дискреційних повноважень органу, не може підміняти собою орган владних повноважень щодо питань, які належать до його компетенції.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. квитанцією від 01.06.2020 року за подання до суду адміністративного позову до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, судовий збір у розмірі 630,60 грн. (75%) підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 20.03.2020 року №51 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (, 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл.Соборна, 3) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) від 18.03.2020 року про призначення пенсії за віком та зарахувати до страхового стажу періоди роботи на «ССУОР треста Мособлинжстрой № 1 им. 60-летия Союза ССР» з 17.04.1985 року по 26.03.1986 року та з 27.03.1986 року по 13.04.1990 року, в будівельному кооперативі «Новатор-2М» з 16.04.1990 року по 01.11.1991 року, з 18.02.1992р. по 13.02.1995р. в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Хомс ЛТД».

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (, 84122, Донецька область, м.Слов`янськ, пл.Соборна, 3) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 630 (шістсот тридцять) грн. 60 коп.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 14 вересня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя П.В. Кочанова