Справа № 200/11311/19-а
Суддя: Мозговая Н.А.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 р. Справа№200/11311/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мозгової Н.А.

при секретарі: Скрипник К.О.

за участю сторін:

позивача: не з`явився

представника позивача: не з`явився

представника відповідача: Варчіна Р.С.

розглянувши у судовому засіданні у режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії про визнання бездіяльності протиправною, стягнення компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2019 року позивач, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 32) та з урахуванням уточненої позовної заяви просив суд визнати бездіяльність щодо відмови у виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів протиправною, стягнути компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів в сумі 8541,68 грн., стягнути середньомісячний заробіток за весь час затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні по день ухвалення рішення суду станом на 13.09.2019 р. в сумі 589375,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом начальника Головного управління МВС України в Донецькій області від 03.11.2015р. №340 о/с «По особовому складу» звільнений в запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ через скорочення штатів. Вказує, що є учасником бойових дій, у зв`язку з чим відповідно до ч. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Однак всупереч вимогам ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та зазначає, що невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік порушує його конституційні права та гарантії на належний соціальний захист. Крім того, оскільки в день звільнення позивача з військової служби відповідач не провів повного розрахунку з позивачем щодо грошову компенсацію за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік, тому відповідача зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 589375,92 грн.

15 жовтня 2019 року представником відповідача направлений відзив на позовну заяву, де зазначив, що вимоги позивача суперечать чинному законодавству та не підлягають задоволенню, оскільки положеннями ЗУ «Про відпустки» не передбачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, які надаються учасникам бойових дій. Додаткова відпустка окремим категоріям осіб (учасники бойових дій) не належить до виду щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, тобто норми ст. 24 цього Закону. Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного рок, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем, про що викладено у листі Міністерства соціальної політики від 18.08.2016 р. №454/13/116/-16.

Крім того зазначає, що позивача звільнено 03.11.2015р., а звернувся він до суду тільки 13.09.2019р., що є свідченням того, що позивач свідомо затягував строки з метою отримання більшої суми коштів, що суперечить принципам адміністративного судочинства.

Також зауважує, що в позовній заяві позивач посилається на наказ МВС України від 06.04.2016 року №256 «Про затвердження Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій». Однак вказаного наказу під час проходження служби позивачем не існувало.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач посилається на практику Верховного Суду від 16.05.2019р. по справі №620/4218/18, де повністю задоволені вимоги особи про нарахування та сплату відповідачем грошової компенсації за додаткову відпустку особі, що має окремий статус УБД. Також вказує, що стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю.

Ухвалою суду від 23.09.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.10.2019 року.

Ухвалою суду від 04.10.2019 року забезпечено участь представника відповідача у судовому засіданні, яке відбудеться 15.10.2019 року в режимі відеоконференції.

15.10.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 13.11.2019 року у зв`язку з неявкою сторін у справі.

Ухвалою суду від 12.11.2019 року забезпечено участь представника позивача у судовому засіданні, яке відбудеться 13.11.2019 року в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 13.11.2019 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів. Відкладено підготовче засідання на 27.11.2019 року.

Ухвалою суду від 13.11.2019 року забезпечено участь представника відповідача у судовому засіданні, яке відбудеться 27.11.2019 року в режимі відеоконференції.

27.11.2019р. у підготовчому засіданні оголошено перерву на 10.12.2019р.

Ухвалою суду від 04.12.2019 року забезпечено участь представника відповідача у судовому засіданні, яке відбудеться 10.12.2019 року в режимі відеоконференції.

10.12.2019р. у підготовчому засіданні оголошено перерву на 23.12.2019р.

Ухвалою суду від 23.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.01.2020 року. Забезпечено участь представника відповідача у судовому засіданні, яке відбудеться 08.01.2020 року в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 08.01.2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/8551/19-а.

Ухвалою суду від 04.09.2020 року поновлено провадження у справі. Призначено судове засідання на 14.09.2020 року.

Ухвалою суду від 11.09.2020 року клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , громадянин України, є учасником бойових дій, згідно ст. 43 КАС України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки. (а.с. 24,31-32).

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 15 травня 2015 року №6/І/V/7 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій. (арк. спр.23)

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_3 від 06.07.2015р. позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (арк. спр. 24).

Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 03.11.2015 року № 340 о/с "По особовому складу" згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліції" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено, у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів): підполковника міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу організації та аналізу діяльності карного розшуку УКР Головного управління МВС в області з 06 листопада 2015 року, з виплатою компенсації за 29 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2015 році. Вислуга років на 06 листопада 2015 року складає: у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги - 13 років 07 місяців 29 днів.

09.07.2019 року Головне управління МВС України в Донецькій області надало відповідь представнику позивача №195лк на його заяву про зміну наказу, відповідно до якої приведений розрахунок нарахування грошової допомоги при звільненні ОСОБА_2 . Також вказано, що додаткова відпустка учасника бойових дій не належить до щорічних відпусток, тому норми Закону про відпустки на неї не поширюються. Виплата поліцейським грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачена чинним -законодавством. (а.с. 17-19).

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

За приписами пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Судом встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій з 2015 року (а.с.24).

За приписами статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктом 49 Положення № 114 визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Відповідно до пункту 61 Положення № 114 додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства (абзац другий пункту 56 Положення № 114).

Закон України «Про відпустки» (далі - Закону № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону України № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено наступні види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 2 жовтня 1993 року учасники бойових дій мають пільгу у вигляді одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

В даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами, пріоритетному застосуванню підлягають спеціальні норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 7 травня 2020 року у справі № 360/4127/19.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткову відпустку у 2015 році, тому він набув право на отримання грошової компенсації замість неї, у зв`язку із звільненням зі служби 06.11.2015 року.

Таким чином, на момент звільнення позивача відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2015 рік.

Щодо посилання відповідача на листи Міністерства соціальної політики України від 18.08.2016 року №454/13/116/-16, суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Лист Міністерства соціальної політики України від 18.08.2016 року №454/13/116/-16 не є нормативно-правовим актом, має виключно рекомендаційний характер для застосування в роботі, не є джерелом права, а тому не може бути застосований при розгляді даної справи.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку календарних днів відповідного місяця його служби, а не робочих, як помилково зазначив позивач у позовній заяві.

Судом встановлено, що останні два місяці роботи фактично відпрацьованого часу є вересень 2015 р. (30 календарних днів) та жовтень 2015 р. (31 календарних днів).

Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУМВС України в Донецькій області від 15.10.2019 року позивачу за вересень 2015 року (30 календарних днів) нараховане грошове забезпечення виходячи з наступного розрахунку: посадовий оклад за посадою «старший оперуповноважений в ОВС» 900 грн. + оклад за спеціальне звання «підполковник поліції» 130 грн. + надбавка за стаж служби в міліції 13 років (25%) 257,50 грн. + надбавка за особливі умови проходження служби (50%) 643,75 грн. + премія 4499,81 грн. = 6431,06 грн.; за жовтень 2015 року (31 календарних днів) нараховане грошове забезпечення виходячи з наступного розрахунку: посадовий оклад за посадою «старший оперуповноважений в ОВС» 900 грн. + оклад за спеціальне звання «підполковник поліції» 130 грн. + надбавка за стаж служби в міліції 13 років (25%) 257,50 грн. + надбавка за особливі умови проходження служби (50%) 643,75 грн. + премія 5542,69 грн. = 7473,94 грн. ( а.с. 121).

З огляду на наведені вище положення, сума компенсації становить: 3191,30 грн. (6431,06 грн. + 7473,94 /61 днів * 14 календарних днів).

Тому позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані 14 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2015 рік підлягають до задоволенню в розмірі 3191,30 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання бездіяльності щодо відмови у виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів протиправною, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів в сумі 3191,30 грн. є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, середньоденне грошове забезпечення складає: 13905 грн. (6431,06 грн. + 7473,94 грн.): 61 календарний день (30 календарних днів у вересні 2015 року + 31 календарних днів у жовтні 2015 року) = 227,95 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось сторонами у справі, що днем остаточного розрахунку з позивачем є 06 листопад 2015 року.

Тобто, період затримки повного розрахунку при звільненні позивача з 09 листопада 2015 року (перший робочий день після звільнення позивача) по дату прийняття судом рішення у цій справі.

Оцінюючи позовну вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні по день ухвалення рішення суду станом на 14.09.2020 року, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічна позиція викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд приходить висновку, що сплаті на користь позивача підлягає частина середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 500,00 гривень, яка буде співмірною з урахуванням розміру суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.2 ст.2 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову в частині, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає наступне.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) висловила позицію про те, що стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, а отже твердження відповідача з цього приводу не знайшли свого підтвердження.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю, суд зазначає наступне.

Встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України), про що також просив позивач, є правом суду, а не обов`язком, яке не виключає існування принципу обов`язковості судового рішення, згідно з яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст. 1291 Конституції України, ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до положень ст.139 КАС України судовий збір не підлягає відшкодуванню, оскільки в даній справі позивач звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 173-183, 192-198, 210, 223-225, 227-229, 241-246, 250-251, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) до Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр-т Нахімова, 86) про визнання бездіяльності щодо відмови у виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів протиправною, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів в сумі 8541,68 грн., стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні по день ухвалення рішення суду станом на 13.09.2019 р. в сумі 589375,92 грн. - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії щодо відмови у виплаті компенсації ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів.

Стягнути з Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр-т Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 14 днів в сумі 3191 (три тисячі сто дев`яносто одна) грн. 30 коп.

Зобов`язати Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр-т Нахімова, 86) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 06.11.2015 року по 14.09.2020 року у сумі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14.09.2020 року. Повний текст судового рішення складено 16.09.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Н.А. Мозговая