Справа № 743/1179/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1179/20 Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В :

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області звернулось до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , в якому просила продовжити строк затримання останнього терміном на шість місяців.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року було затримано громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на 6 місяців, до 26.08.2020 року включно та примусово видворено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , за межі території України;

Враховуючи, що строк затримання відповідача закінчується, а на даний час неможливо забезпечити його примусове видворення, з огляду на карантинні обмеження та закриття державного кордону через поширення коронавірусу COVID-19, вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що під час вирішення даної справи судом першої інстанції не було враховано розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширення на територію України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» від 14.03.2020 №287-р, згідно якого було тимчасово закрито пункти пропуску (контролю) через державний кордон для міжнародного пасажирського залізничного, повітряного, автомобільного (для автобусів) сполучення, крім здійснення перевезень з метою забезпечення захисту національних інтересів або у зв`язку з виконанням міжнародних зобов`язань, а також представників дипломатичних установ а гуманітарних місій.

Крім того, апелянт звертає увагу, що регулярне авіасполучення з Республікою Узбекистан на даний час - відсутнє.

З огляду на вказане, наявні умови, за яких неможливо забезпечити примусове видворення у зазначений у рішенні Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року строк.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, о 16 год. 30 хв. 26 лютого 2020 року уповноваженими особами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було піддано адміністративному затриманню, на підставі частини другої ст. 263 КУпАП.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 затримано з поміщенням останнього до ПТПІ на 6 місяців, до 26.08.2020 року включно та примусово видворено вказаного громадянина за межі території України.

У подальшому, особу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифіковано згідно з повідомленням Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (ПТПІ) про ідентифікацію вказаного іноземця від 02 березня 2020 року та згідно паспорту громадянина Республіки Узбекистан № НОМЕР_1 , оригінал якого надійшов на адресу відповідача поштовим зв`язком.

Оскільки строк затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закінчується 26.08.2020, а виконання рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2020 року на даний час неможливе з огляду на форс-мажорні обставини, пов`язані з пандемією COVID-19, вказане зумовило звернення до суду з даним позовом з метою продовження строку затримання відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки особа громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікована, зокрема, паспортом громадянина Республіки Узбекистан, який дає право виїзду з України, та продовження строку затримання відповідача, без належних та вичерпних на те підстав, не відповідає вимогам чинного законодавства, вказане свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову та продовження строку затримання зазначеного іноземця.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються судом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п. 7 частини першої статті 1 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Стаття 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною четвертою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У відповідності до частин одинадцятої та дванадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, такий захід, як затримання може бути застосований до іноземця або особи без громадянства судом строком на шість місяців, однак, за наявності умов, що визначені у наведеній статті КАС України, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно з частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Із змісту наведених приписів слідує, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземця та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягають обставини щодо неможливості ідентифікації іноземця або особи без громадянства та неможливість забезпечення примусового видворення.

У той же час, наявність хоча б однієї з вказаних умов надає підстави для прийняття судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

Так, порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання регламентовано Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

У відповідності до пункту 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» вказаної Інструкції якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

З огляду на викладені норми, видворення іноземного громадянина, який не має жодних документів, за межі України обумовлює необхідність встановлення його особи, тобто чіткої ідентифікації компетентними органами країни походження.

При цьому, згідно статті 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ - це документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні надійшов лист від 02.03.2020 №09-02/406, згідно з яким було надіслано повідомлення про ідентифікацію іноземця або особи без громадянства - громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та оригінал паспорту на його ім`я № НОМЕР_1 .

Так, угодою між Кабінетом Міністрів України і Урядом Республіки Узбекистан про умови взаємних поїздок громадян, яка набрала чинності з 27.02.2002 передбачено, що громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і прописки (реєстрації), що діють в цій державі, по документах, зазначених у Додатку до цієї Угоди (ст. 1), у випадку втрати документа, зазначеного у Додатку до цієї Угоди, громадянином держави однієї Сторони на території держави іншої Сторони, компетентні органи країни перебування видають йому довідку, що підтверджує заяву про втрату документа, з метою отримання дійсного документа для повернення в державу свого громадянства (ст. 3).

При цьому, перелік документів, які видаються громадянам Республіки Узбекистан, визначений в Угоді наступним чином: паспорт громадянина Республіки Узбекистан; дипломатичний паспорт; льотне посвідчення члена екіпажу повітряного судна (за наявності запису в польотному завданні); свідоцтво на повернення в Республіку Узбекистан (тільки для повернення в Республіку Узбекистан); свідоцтво про народження для дітей до 16 років (тільки в супроводі законних представників).

Відтак, оскільки у даному випадку, особу відповідача вже було належним чином ідентифіковано, з огляду на наявність у громадянина Республіки Узбекистан чинного паспорту громадянина Республіки Узбекистан, крім того, в матеріалах справи відсутні докази відмови відповідача співпрацювати під час процедури ідентифікації, вказане виключає необхідність вжиття міграційними органами України заходів щодо його ідентифікації та документування, та є підставою, що дає право на виїзд з України.

У свою чергу, посилання міграційного органу на карантинні обмеження та закриття державного кордону на час пандемії коронавірусу колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане не є підставою для продовження строку затримання іноземця, так як не відноситься до обставин, передбачених приписами ст. 289 КАС України, які є вичерпними.

При цьому, продовження строку затримання відповідача, без належних та вичерпних на те підстав, не відповідає ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, повинні забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

Так, у підпункті «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене лише на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Враховуючи, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні можливе лише за їх наявності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук