Справа № 640/14796/20
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року м. Київ № 640/14796/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. при секретарі судового засідання Невмержицькій О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

Цетрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у

місті Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за участю представників сторін:

представника позивач - Правдюка П.А.,

представника відповідачів - Дехтярова В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 (далі-позивач) з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі-відповідач 1), Цетрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі-відповідач 2), в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області №16 від 13.01.2020 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2020 №102-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну Міграційну Службу України в ссобі Центрального міжрегіональногоуправління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обгрунтування позовних вимог вказано, що позивач має об`єктивні причини побоювання за своє життя та здоров`я через загрозу з боку терористичного угрупування «ІНФОРМАЦІЯ_2». Також вказав на те, що влада Федеративної Республіки Сомалі не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та убезпечити від систематичного порушення прав людини по всій країні, а тому звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №640/14796/20 та призначено адміністративну справу до судового розгляду по суті, запропоновано відповідачу у встановлений судом строк надати відзив на позовну заяву.

Представником відповідача 28.07.2020 подано відзив на позов, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог та вказав, що позивач не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а акож переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині, та поза межами країни своєї громадянської належності, Позивач не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства). Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження. Позивач не приймав участі у жодній релігійній, політичній військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав.

На думку представника відповідача, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. Також зазначено, що за матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно Повивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення в країні громадянської належності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач з позовною заявою звернувся до суду 01.07.2020, про що свідчить відмітка вхідної кореспонденції канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Частиною дев`ятою статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI визначено, що особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до частини першої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З наявної в матеріалах справи копії повідомлення від 23.06.2020 №199 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту вбачається, що позивач отримав зазначене повідомлення 24.06.2020, про що свідчить його особистий підпис про отримання.

Зважаючи на зазначене, відлік строку звернення до суду у позивача розпочинається з 27.06.2020 та закінчується 01.07.2020

Статтею 73 Кодексу Законів про працю України визначено святкові та неробочі дні, зокрема, 28 червня - День Конституції України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в Саудівській Аравії, м. Джидда. В подальшому, позивача разом із сім`єю депортували до Сомалі, у зв`язку з відсутністю документів на легальне проживання в Саудівській Аравії. Позивач за віросповіданням - мусульманин-суніт, національність - галджел клан.

Позивач 17.12.2019 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши що залишив країну свого походження через побоювання стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування «ІНФОРМАЦІЯ_2» та порушення країною прав людини.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області 13.01.2020 прийнято наказ №16 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення від 13.01.2020 №10 громадянину Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, 17.01.2020 позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 05.06.2020 №102-20 відхилена скарга громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 від 17.01.2020 на наказ Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 13.01.2020 №16 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказаний наказ та рішення необґрунтованими та таким, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI (Закон - №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Статтею 5 Закону №3671 встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, частиною другою статті 5 Закону №3671 визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною четвертою статті 5 Закону №3671 передбачено, що особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною шостою цієї ж статті встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Стаття 6 Закону №3671 передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Частиною сьомою статті 7 Закону №3671 встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671 передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону №3671 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного Комісара ООН (УВКБ), яке є допоміжним органом Генеральної Асамблеї ООН, розроблено з метою забезпечення міжнародного захисту біженців та здійснення нагляду за дотриманням їх прав та основних свобод відповідно до норм міжнародного права тематичні рекомендації «Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців».

Згідно з пунктів 45, 66, вказаного документа, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що з інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в Сомалі за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки надана інформація під час співбесід щодо фактів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину є непереконливою, суперечливою, яка не дає підстав вважати, що позивач зазнав переслідувань за конвенційними ознаками.

Так, позивач у своїй заяві від 17.12.2019 повідомляв, що у жовтні 2017 року його батька, урядом країни, було обрано спостерігачем, як одного з представників клану, і після цього представники «ІНФОРМАЦІЯ_2» стали погрожували та вимагати, щоб його сини (позивач і його брат) приєдналися до «ІНФОРМАЦІЯ_2», але батько відмовився. В листопаді 2017 року група солдатів постукала в двері і представилися, що вони із служби безпеки та забрали батька позивача. Вранці сім`я позивача знайшла тіло вбитого батька позивача. В подальшому позивачу телефонували представники «ІНФОРМАЦІЯ_2» із погрозами що, якщо він не приєднається до їх угрупування, то вони його вб`ють. Також позивачем повідомлено, що 25.05.2018 йому знову позвонили представники «ІНФОРМАЦІЯ_2» та сказали що «це останній день в твоєму житті», після чього позивач почув кілька гучних вистрілів та впав на земню. Оскільки куля вдарила позивачу в ключицю, потрапила в хребет, розбила 5 ребер і кістку плеча, позивач перебував в лікарні 3 місяці. Після цього йому знову позвонили представники «ІНФОРМАЦІЯ_2» і погрожували, що вб`ють його як побачать. 26.04.2019 позивач покинув країну і виїхав до Казахстану зі студентською візою. Зазначив, що він не міг залишатися в Казахстані, оскільки не отримав ніякої допомоги, тому і приїхав до України. При цьому, в Казахстані йому було беспечно.

Як зазначено в протоколі співбесіди від 08.01.2020, в позивача немає доказів підтвердження смерті батька та на запитання «Чи маєте Ви виписки з лікарні, що перебували там 3 місяці» позивач відповів, що має, але вони знаходяться в Сомалі.

З огляду на зазначене, надані пояснення позивача не підтверджені жодним доказом.

Крім того, в протоколі співбесіди від 08.01.2020 позивачем зазначено, що в Україні він нічим не займається, проживає з знайомими з Сомалі, доходу ніякого не має.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №640/7749/19 адміністративне провадження №К/9901/34874/19.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач на Батьківщині переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності політичних переконань, що був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля чи приймав активну участь у політичному житті країни.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що підставою для виїзду позивача з країни погодження могло стати загальне нестабільне становище та політична криза на території країни громадянської належності, натомість його твердження щодо персональної загрози від представників терористичного угрупування "Аль-Шабааб" є недоведеними та не підтвержуються жодними доказами.

Крім того, як зазначено позивачем, залишаючи країну постійного місця проживання, він поїхав до Казахстану, де пробув 6 місяців, а потім прибув до України та звернувся із заявою до Цетрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

В силу імперативних положень абзацу 6 частини першої статті 6 Закон №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною 22 статті 1 цього ж Закону "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач досить тривалий час перебував у третій безпечній країні та мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання. При цьому, вказуючи на переслідування з боку угрупування "ІНФОРМАЦІЯ_2", доказів функціонування вказаної організації на території Казахстану позивачем не надано.

Водночас, відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в Сомалі. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми Закону, встановлені та підтверджені належними та допустимими доказами обставини, пояснення позивача, суд дійшов висновку про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на Батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування позивача на території України.

З огляду на викладене, відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ та рішення відносно позивача діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з додержанням принципів чинного законодавства яке регулює вказану сферу правовідносин.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 11.09.2020.