Справа № 420/475/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/475/20
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представника апелянта/позивача Ющенка О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року (суддя Кравченко М.М., м. Одеса, повний текст рішення складений 09 червня 2020 року) по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі ГУ ДПС в Одеській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.12.2019 року №, яким застосовано до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафні (фінансові) санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій у розмірі 598502,10 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року відмовлено у задоволенні цього позову.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позов.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, як і відповідач, прирівняв облік товарних запасів із веденням книги обліку доходів, інших доводів позивача не розглянув та мотивування щодо них в рішенні в порушення ч. 4 ст. 246 КАС України не зазначив. Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції невірно застосував положення п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Наказу Міндоходів №481 від 16.09.2013 р., хибно витлумачивши їх, пов`язав облік товарних запасів з веденням книги обліку доходів; не застосував пп. 4.1.4. ст. 4 та п. 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України. Крім того, суд не врахував недоведеності самого факту відсутності обліку, як безумовної обставини відповідальності та невідповідність висновків ДПС фактичним обставинам, та не надав правову оцінку факту ведення позивачем обліку, який підтверджувався наданими документами, що говорить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи. Також, на підставі ст. 139 КАС України, апелянт вимагає стягнути з відповідача усі понесені ним судові витрати.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника апелянта/позивача ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДПС в Одеській області з 21.11.2019 року по 29.11.2019 року, на підставі наказу від 20.11.2019 року №1888, проведено фактичну перевірку кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ФОП ОСОБА_1 з метою здійснення контролю щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів.

За результатами фактичної перевірки ГУ ДПС в Одеській області 29.11.2019 року склало акт №250/15/03/РРО/ НОМЕР_1 , в якому встановлено порушення з боку позивача п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Не погоджуючись з висновками акту перевірки від 29.11.2019 року №250/15/03/РРО/ НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 06.12.2019 року подав заперечення на нього до ГУ ДПС в Одеській області.

16.12.2019 року ГУ ДПС в Одеській області повідомило ФОП ОСОБА_1 , що висновки акту фактичної перевірки від 29.11.2019 року №250/15/03/РРО/ НОМЕР_1 є обґрунтованими та відповідають вимогам чинного законодавства.

19.12.2019 року Головне управління ДПС в Одеській області на підставі акту про результати фактичної перевірки від 29.11.2019 року №250/15/03/РРО/ НОМЕР_1 та висновку на заперечення прийняло податкове повідомлення-рішення №, яким застосувало до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафні (фінансові) санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій у розмірі 598502,10 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що висновки відповідача про порушення позивачем порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації (зберігання) на загальну суму реалізованих товарів 299251,05 грн. було зроблено не у зв`язку з відсутністю документів про походження товару та шляхи його придбання, а у зв`язку з відсутністю в Книзі обліку доходів і витрат реквізитів документів про понесені витрати за період з січня 2019 року по дату закінчення перевірки, і вказаний висновок відповідача про порушення позивачем п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» є обґрунтованим та правомірним.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з п. 80.1 ст. 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пп. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Згідно з п. 80.5 ст. 80 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Відповідно до п. 80.7 ст. 80 ПК України фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Згідно з пунктами 80.9-80.10 ст. 80 ПК України строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу. Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Відповідно до п. 86.1 ст. 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Згідно з п. 86.5 ст. 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності). Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до п. 86.6 ст. 86 ПК України відмова платника податків або його законних представників чи особи, яка здійснювала розрахункові операції, від підписання акта перевірки або отримання його примірника не звільняє платника податків від обов`язку сплатити визначені контролюючим органом за результатами перевірки грошові зобов`язання.

Згідно з п. 86.8 ст. 86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Так, в акті перевірки від 29.11.2019 року №250/15/03/РРО/ НОМЕР_1 відповідач зазначив про порушення позивачем порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації (зберігання), загальна сума реалізованих товарів, які не обліковані в установленому законом порядку в Книзі обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, який затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 року №481, складає 299251,05 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач під час проведення перевірки надавав контролюючому органу документи про походження товару та шляхи його придбання, які знаходилися на реалізації.

Відповідно до п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - №265/95-ВР) суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Положеннями статті 20 Закону №265/95-ВР передбачено, що до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок зі сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Платник податків, відповідно до положень статті 16 ПК України зобов`язаний, зокрема, вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців визначено приписами статті 177 ПК України.

Так, відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, затверджені наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року №481.

При цьому Порядком ведення Книги обліку доходів і витрат не передбачено ведення у ній залишку товарних запасів фізичними особами-підприємцями на загальній системі оподаткування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №814/2158/16.

Поняття «запаси» визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси» (П(С)БО9), яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 року №246 (зі змінами) та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року за №751/4044.

Проте, судом першої інстанції, як і ДПС, фактично підмінюються поняття «облік товарних запасів» та «ведення Книги обліку доходів та витрат». Так, суд першої інстанції, посилаючись на порушення позивачем п. 12 ст. 3 Закону №265/95-ВР, погоджується з позицією податкового органу, не мотивуючи, яким чином відсутність запису у Книзі обліку доходів та витрат пов`язана з обліком товарних запасів.

Вказана норма закону зобов`язує платників податків вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Так, в даній правовій нормі говориться саме про облік товарних запасів, тобто в контексті номенклатури, кількості, вартості.

Окрім того, облік повинен вестись саме в порядку, встановленому законодавством. На сьогоднішній день відсутній документ, що встановлює порядок ведення обліку товарів фізичною особою-підприємцем. Оскільки П(С)БО9, як єдиний документ, який регулює це питання, застосовується виключно до юридичних осіб (як таких, що ведуть бухгалтерський облік). При цьому жодного іншого нормативного документа, який би регулював положення обліку саме руху товарних запасів для ФОП не існує.

Слід також зазначити, що у книзі обліку доходів і витрат (форма якої затверджена Наказом Міндоходів №481 ід 16.09.2013 р.) підлягає відображенню суми доходів, суми витрат та суму чистого прибутку. При цьому відповідно до п. 5 Порядку ведення книги передбачено, що внесення цих сум здійснюється за підсумками робочого дня. Тобто в ній відображається тільки вартісний (грошовий) показник однією цифрою за день і дані книги жодним чином не розкривають, що саме придбано чи продано та у якій кількості.

Тобто, книга не передбачає під собою визначення ні товару, який продається/купується, ні вартості його одиниці чи його кількості, а отже, за її даними не можливо встановити будь-який фактичний рух товарів, а тому вона не може жодним чином пов`язуватись з обліком саме товарів.

Отже, при відсутності конкретного нормативного документа яким регулюється облік продукції платником податку може застосовуватись будь-яка форма обліку, яка забезпечує фіксацію інформації про те, який саме товар знаходиться у місці реалізації чи на складі.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем надано під час перевірки оборотно-сальдову відомість станом на 21.11.2019 р. та відомості залишку на складі, але судом першої інстанції дані обставини проігноровано і взагалі не дано оцінку вказаним фактам та документам.

Більш того, позиція щодо відсутності обов`язку ведення обліку товарних запасів підприємцем на загальній системі оподаткування висловлювалась і ДФС України на офіціальному порталі у мережі інтернет (http://zp.sfs.gov.ua/media-ark/news-ark/print-329738.html) (а.с. 101).

Тобто, позиція відображена позивачем у акті перевірки суперечить вказаним роз`ясненням і настановам вищестоящого податкового органу.

Також доцільно звернути увагу на те, що чинним законодавством закріплено презумпцію правомірності рішень платника податку (п. 4.1.4. ст. 4 та п. 56.21. ст. 56 ПК України), а тому будь-яке неоднозначне тлумачення норм діючого законодавства мусило трактуватись на користь платника податку.

Отже, у разі наявності колізії чи правової невизначеності будь-які рішення повинні прийматись на користь платника податку.

Слід також зазначити, що обов`язковість застосування національного законодавства у найбільш сприятливий для заявника спосіб у тих випадках, коли допускається його неоднозначне тлумачення, також неодноразово висловлювалась у рішеннях Верховного суду України (справа К/800/22834/15) та у рішеннях Європейського суду з прав людини від 14.01.2011 року у справі «Щокін проти України». Аналогічний принцип також був відображений у рішенні ЕСПЛ у справі «Сєрков проти України».

Крім цього, суди зазначали, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Більш детально даний принцип був розкритий у рішенні ЕСПЛ від 26.04.1979 р. у справі «Санді Тайм» проти Сполученого королівства», в якому суд зазначив одразу дві вимоги до законодавства, а саме:

(1) закон має бути в адекватній мірі доступним - громадянин повинен мати можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку;

(2) норма не може вважатися «законом», поки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку - особи повинні мати можливість передбачити у розумному, відносно обставин, ступені наслідки, які може потягнути певне діяння.

Таким чином, платник податку не може обтяжуватись тягарем несправедливої відповідальності за те, що він діяв у відповідності до положень законодавства та роз`яснень самого податкового органу.

Відтак, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що податкове повідомлення-рішення від 19.12.2019 року № є законним та обґрунтованим.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до змісту вимог абз. 1 ч. 1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, оскільки апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , то і судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню на його користь з відповідача, як суб`єкта владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та приписи ст. ст. 132,139 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 14 966 гривень (згідно платіжних доручень: №2 від 20.01.2020 року (а.с. 7) та №1 від 18.06.2020 року (а.с. 198).

Крім того, апелянтом також заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи у сумі 25 000 гривень.

В підтвердження понесених витрат у вказаній сумі позивачем надано до суду:

- договір про надання правової допомоги від 17 січня 2020 року, укладений між позивачем та АО «Консалтингова фірма «Домінанта»;

- додаток №1 до Договору про надання правової допомоги від 17 січня 2020 року;

- рахунок на оплату №3 від 17 січня 2020 року на суму 25 000 грн.;

- платіжне доручення № 4 від 21 січня 2020 року на суму 19 000 грн.

З наданого позивачем платіжного доручення та договору вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката відносяться саме до ведення цієї справи.

Більш того, договір про надання правової допомоги та додаток №1 до Договору про надання правової допомоги від 17 січня 2020 року містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом під час підготовлення позовної заяви та апеляційної скарги у даній справі на суму 25000 гривень.

Необхідність надання відповідних доказів передбачено п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України.

Для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №815/1479/18.

Так, на час розгляду апеляційної скарги підтвердженим являється понесення позивачем витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, в сумі 25 000 грн.

Водночас, відповідач з цього приводу жодних заперечень не висловив.

Дослідивши матеріали справи та зміст заявленої вимоги в апеляційній скарзі колегія суддів вважає співмірним наданий адвокатом обсяг послуг (підготовлених матеріалів) з їх вартістю, складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. А відтак, колегія суддів вважає не необхідне задовольнити подане позивачем клопотання та стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області на ФОП ОСОБА_1 25 000 грн. в якості відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.

У зв`язку з цим, за результатом апеляційного розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 19.12.2019 року №, яким застосовано до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафні (фінансові) санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій у розмірі 598502,10 грн., не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та прийняте без урахування усіх фактичних обставин, з порушенням його прав.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно з`ясував обставини справи та допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову ФОП ОСОБА_1 .

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 підлягає повному задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 19.12.2019 року №.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 14966 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят шість) гривень та судові витрати на правничу допомогу в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року.