Справа № 620/1655/20
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/1655/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника позивача - Жидкого А.М.,

представника відповідача - Родінченка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер" до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

У С Т А Н О В И В:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер" (далі - СТОВ «Інтер») 13.05.2020 звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі - ГУДПС у Чернігівській області), у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 28.01.2020 №0, №0 та №0.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що під час перевірки контролюючим органом не проводилось та не брались до уваги, а ні маркетингові дослідження ринку, а ні будь-які інші експертні висновки, що могли б встановити невідповідність ціноутворення вартості харчування працівників та звичайних (ринкових) цін на аналогічні послуги. Також відповідач не визначив методологію, виходячи з якої ним були встановлені звичайні ціни послуг та не прийняв до уваги, що надання послуг харчування не є основним видом діяльності підприємства, а лише забезпечує технологічний процес вирощування, збирання урожаю та його транспортування, купівельну спроможність робітників.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «Стандарт Агроеко» зазначив, що підприємством було надано на перевірку належним чином оформлені документи, що підтверджують реальність господарських операцій із вказаним контрагентом. Крім того, станом на момент здійснення спірних господарських операцій, ТОВ «Стандарт Агроеко» мало можливість виконати взяті зобов`язання, оскільки володіло необхідними матеріальними та трудовими ресурсами. Також, зазначаючи про відсутність факту компенсації СТОВ «Інтер» пального, витраченого ТОВ «Стандарт Агроеко», контролюючий орган не спростував пояснення, надане платником податку, що порядок оплати послуг був змінений за згодою сторін, зокрема, відповідні витрати виконавця були враховані в складі ціни послуг.

Ухвалою судді від 18.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.08.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною секретарем до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, надав відзив на позов та пояснив, що під час проведення планової виїзної перевірки СТОВ «Інтер» було виявлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, у зв`язку із чим винесено спірні податкові повідомлення-рішення.

Зокрема, було встановлено, що товариство надає працівникам послуги з харчування (обіди, вечері), загальна вартість яких за відповідний місяць є нижчою від вартості використаних продуктів. У зв`язку з наведеним, позивачем занижено показники у рядку 1.1 Декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою», що є порушенням п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України.

Крім того, під час перевірки встановлено неправомірність формування СТОВ «Інтер» податкового кредиту за наслідками господарської операції з ТОВ «Стандарт Агроеко», оскільки наданими документами не підтверджуються взаємовідносини між сторонами. Щодо використання паливно-мастильних матеріалів зазначив, що проведеним аналізом даних ЄРПН, наданих під час перевірки первинних документів, даних бухгалтерського обліку, не встановлено розрахунків з контрагентом за використане ним пальне, його кількість і вартість.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, враховуючи такі обставини.

СТОВ «Інтер» зареєстроване як юридична особа, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 27.09.2000 внесено відповідний запис (а.с. 53-56 т.2). Позивач перебуває на обліку в ГУДПС у Чернігівській області. Згідно реєстраційних даних, основним видом господарської діяльності товариства є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Судом встановлено, що на підставі направлень від 12.11.2019 №540, 541, 542, 543, 544, відповідно до статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України, плану-графіку, наказу ГУДПС у Чернігівській області від 01.11.2019 №544, посадовими особами контролюючого органу було проведено документальну планову виїзну перевірку СТОВ «Інтер» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, валютного за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018. Перевірка проводилась у період з 13.11.2019 по 19.12.2019.

За наслідками перевірки ГУДПС у Чернігівській області складено акт від 26.12.2019 №270/05/30148677 (а.с. 28-88 т.1), у якому зазначено про порушення товариством, у тому числі таких вимог податкового законодавства:

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України:

занижено суму позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного (звітного) податкового періоду, яке сплачується до державного бюджету на загальну суму 591 415,00 грн., в т.ч. за листопад 2017 року на суму 519 415,00 грн.;

завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 625 795,00 грн., в т.ч. за грудень 2018 року на суму 625 795 грн.;

- п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в частині не реєстрації податкових накладних.

На акт перевірки позивачем складені та направлені до ГУДПС у Чернігівській області заперечення (а.с. 93-103 т.1), які листом контролюючого органу від 27.01.2020 за №1026/10/25-01-05-01-06 залишені без задоволення (а.с. 104-115 т.1).

На підставі висновків, викладених у вказаному акті перевірки, ГУДПС у Чернігівській області винесено СТОВ «Інтер» податкові повідомлення-рішення від 28.01.2020 (а.с. 87-92 т.1):

- №0, яким встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту на суму 625 795,00 грн.;

- №0, яким позивачу нараховано штрафні санкції на суму 164 721,01 грн.;

- №0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 887 123,00 грн. (591 415,00 грн. за основним платежем та 295 708,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Непогоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, СТОВ «Інтер» оскаржило їх в адміністративному порядку, однак рішенням ДПС України від 16.04.2020 за №13568/6/99-00-08-05-02-06 вони залишені без змін (а.с. 116-121 т.1).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, СТОВ «Інтер» звернулося до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Щодо господарських взаємовідносин СТОВ «Інтер» із ТОВ «Стандарт Агроеко», судом встановлено таке.

04.09.2017 між СТОВ «Інтер» (замовник) та ТОВ «Стандарт Агроеко» (продавець) було укладено договір про надання послуг №05/09/2017, підписаний повноваженими представниками сторін та скріплений печатками, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати комплекс послуг по внесенню аміаку рідкого технічного спеціалізованою технікою виконавця на земельних ділянках замовника, а замовник прийняти та оплатити надані послуги, в порядку та на умовах визначених цим договором (а.с. 87-90 т.2).

Пунктом 1.2 Договору установлено такі умови виконання договору: норма внесення рідкого аміаку - 120 кг аміаку рідкого на гектар оброблюваної поверхні; вартість комплексу послуг внесення аміаку рідкого технічного з урахуванням вартості та доставки аміаку рідкого технічного становить - 1576,00 грн., в т.ч. ПДВ - 20% - 262,67 грн. без вартості дизельного палива, яке використовує сільгосптехніка для виконання послуг по внесенню аміаку.

Виконавець приступає до виконання комплексу послуг в строк, визначений замовником та після отримання передоплати в розмірі 100% вартості рідкого аміаку технічного з доставкою (пункт 2.1 Договору).

Загальна вартість комплексу послуг по внесенню аміаку рідкого технічного становить 3 940 000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 20% - 656 666,67 грн. (згідно розрахунку, наведеного у таблиці), без вартості палива, яке використовується сільгосптехнікою для виконання робіт по внесенню аміаку, із розрахунку 8-9 літрів на 1 га внесення аміаку та сплачується по факту після виконання наданих послуг та підписання акту приймання-передачі наданих послуг додатково згідно розрахунку. Сторони дійшли згоди, що загальна вартість комплексу послуг може коригуватися в більшу або меншу сторону в залежності від остаточного розміру земельної ділянки і, відповідно, обсягу послуг, які фактично будуть виконані виконавцем за цим договором.

Відповідно до пункту 4.2 Договору, загальна вартість послуг, які фактично були виконані виконавцем за цим договором, фіксується сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг.

10.10.2017 сторонами укладено Додаткову угоду №1 до вищевказаного Договору (а.с. 92-92 т.2), якою збільшено вартість комплексу послуг внесення аміаку рідкого технічного до 1 756,00 грн., в т.ч. ПДВ - 20% - 292,67 грн., а загальну вартість договору зменшено до 1 756 000,00 грн. (згідно розрахунку, наведеного у таблиці).

Аналогічний договір між сторони був укладений і 20.10.2016 за №21/10/2016. При цьому, ціна послуги внесення аміаку за гектар у вказаному договорі була визначена на рівні 300,00 грн. (а.с. 134-138 т.2).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договорів ТОВ «Стандарт Агроеко» було надано СТОВ «Інтер» комплекс послуг по внесенню аміаку рідкого технічного, що підтверджується такими належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку: актами наданих послуг від 03.05.2017 №54 на суму 30 600,00 грн., від 02.10.2017 №66 на суму 1 536 600,00 грн. (оброблено 975 га) та від 26.10.2017 №67 на суму 2 403 400,00 грн. (оброблено 1525 га) (а.с. 122, 123 т.1; 139 т.2); подорожніми листами від 03.05.2017, від 26.09-02.10.2017, від 03-25.10.2017 (а.с. 32, 33, 48 т.2).

Оплата за надані послуги проведена позивачем безготівково у повному обсязі, на підтвердження чого надано: рахунки на оплату від 04.09.2017 №71 на суму 3 940 000,00 грн. та від 10.10.2017 №80 на суму 1 756 000,00 грн. (а.с. 124 ,125 т.1); карткою по 631 рахунку за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 (а.с. 109-112 т.2); платіжні доручення від 23.05.2017 №319, від 06.09.2017 №52, від 18.10.2017 №1086, від 28.11.2017 №1322 та від 15.12.2017 №1454 (а.с. 113-116 т.2).

За наслідками здійсненої господарської операції ТОВ «Стандарт Агроеко» виписано податкові накладні від 03.05.2017 №2, від 18.10.2017 №5 та від 26.10.2017 №8 (а.с. 34, 38, 98 т.2).

При цьому, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Стандарт Агроеко» у період господарських взаємовідносин із СТОВ «Інтер» мало належну матеріально-технічну базу для виконання взятих на себе договорами зобов`язань.

Зокрема, відповідно до договорів фінансового лізингу, укладених із ПАТ КБ «Приватбанк», контрагентом було взято у платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність майно (трактори та агрегати для внесення зневодненого аміаку) (а.с. 164-232 т.1). Суд звертає увагу, що марки тракторів, відображені у подорожніх листах, відповідають маркам, вказаним у актах прийому-передачі майна до зазначених договорів.

Відповідно до договорів, укладених із ТОВ «Агріхаб-Южний» (від 29.09.2017 №02-2909/2017), із ПрАТ «ЕРУ ТРЕЙДІНГ» (від 13.03.2017 №2/1231) та із ПАТ «ДНІПРОАЗОТ» (від 28.02.2017 №150054, від 28.02.2017 №150055) (а.с. 233-239, 244-247 т.1, 248-250 т.1; 1-8 т.2), контрагентом позивача було придбано аміак рідкий технічний, який відповідав вимогам ГОСТ 6221-90. На підтвердження отримання аміаку від постачальників та внесення його на земельні ділянки СТОВ «Інтер», надано: накладні на відпуск товарно-матеріальних цінностей, видаткові накладні, накладні-вимоги на відпустку (внутрішнє переміщення) матеріалів, товарно-транспортні накладні (а.с. 11-14, 23-25, 27, 28, 29-31, 43-47 т.2).

Перевезення аміаку від постачальників здійснювалось автомобілями, орендованими ТОВ «Стандарт Агроеко» у ФОП ОСОБА_1 відповідно до договору від 01.02.2017 №02/02/2017 (а.с. 130-135 т.1).

Роботи по внесенню аміаку технічного на земельні ділянки СТОВ «Інтер» здійснювали гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 відповідно до договорів про виконання роботи від 01.08.2017 №13 та від 01.03.2017 №4 (а.с. 135-136 т.1, 9-10 т.2). Суд звертає увагу, що вказані виконавці відображені як механізатори у подорожніх листах від 03.05.2017, від 26.09-02.10.2017, від 03-25.10.2017.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент здійснення господарських операцій) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну території України) та послуг.

Відповідно до п.198.2, ст.198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до п. 198.3, ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6, ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п.201.1, 201.6 ст.201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

В пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 14.1.181 цієї ж статті податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Суд звертає увагу, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року по справі №826/7704/16 (адміністративне провадження №К/9901/38191/18) та від 17 квітня 2018 року по справі №820/475/17 (адміністративне провадження №К/9901/4907/17).

Доводи відповідача про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі відповідачем не доведено.

Так, як вбачається з матеріалів справи, податкові накладні, складені контрагентом, зареєстровані у встановленому порядку в Єдиному реєстрі податкових накладних. Контрагент у встановленому порядку задекларував свої податкові зобов`язання з податку на додану вартість. Розбіжностей в податковій звітності відповідачем не виявлено, що не заперечується ГУДПС у Чернігівській області.

Позбавлення платника податків права на податковий кредит за умови наявності в Єдиному реєстрі податкових накладних належним чином зареєстрованої податкової накладної - безпідставно та протизаконно.

Таким чином, податкова накладна, складена та зареєстрована після 01 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку - продавцем, є для покупця товарів (послуг) достатньою підставою для нарахування сум податку, що відноситься до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

З наданих представником позивача доказів вбачається, що укладені товариством з контрагентом правочини мали на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними. Правовідносини за спірними правочинами в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача.

Як вбачається з акту перевірки, відповідач під час перевірки контрагента позивача використав інформацію ГУ ДФС у Київській області від 07.02.2018 №46/10-36-14-14/38692649 щодо того, що ТОВ «Стандарт Агроеко» здійснювало діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди третім особам з метою штучного формування податкового кредиту.

Однак, суд звертає увагу, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту притягнення до відповідальності контрагента позивача, не надано доказів винесення щодо вказаного товариства податкових повідомлень-рішень, наявності вироку у кримінальному провадженні щодо цього нього, тощо.

Висновки, викладені в податковій інформації, є відображенням дій працівників податкових органів і самі по собі не породжують правових наслідків для платника податків. Правомірність нарахування сум грошового зобов`язання не може мотивуватися виключно даними податкової інформації. Податкова інформація має оцінюватись судом з урахуванням інших доказів у справі. Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду в рішенні у справі №804/939/16 від 20.03.2018.

Також відповідач зазначає про відсутність у ТОВ «Стандарт Агроеко» транспортних засобів, необхідних для внесення аміаку, та персоналу, який виконував послуги з внесення аміаку. Разом з тим, наведене не може бути самодостатнім підтвердженням нереальності господарської операції, оскільки господарська діяльність може здійснюватися шляхом залучення трудових ресурсів та транспорту в спосіб, зокрема, укладення цивільно-правових угод та господарських договорів.

Так, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки та злагодженість дій між ними.

Таким чином, висновки про можливе порушення податкового законодавства контрагентом СТОВ «Інтер» не можуть автоматично підтверджувати порушення податкового законодавства самим позивачем, а позивач як платник податку не повинен нести наслідків невиконання своїми контрагентами вимог закону. Водночас, доказів на підтвердження того, що позивач був обізнаний щодо неправомірної, на думку контролюючого органу, діяльності ТОВ «Стандарт Агроеко», прямої чи опосередкованої причетності до такої діяльності з метою отримання податкової вигоди, відповідачем не надано.

Суд звертає увагу на те, що на момент здійснення правовідносин підприємство-контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа та платник податку на додану вартість, що підтверджується інформацією з бази даних, яка міститься на офіційному сайті Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/).

Окрім того, суд зазначає, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у суб`єкта господарювання додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань.

До того ж, висновки контролюючого органу про відсутність у ТОВ «Стандарт Агроеко» транспортних засобів, необхідних для внесення аміаку, та персоналу, який виконував послуги з внесення аміаку, спростовуються наданими позивачем доказами.

Судом встановлено, що позивач має належним чином оформлені первинні документи, які повністю відповідають вимогам Податкового кодексу України та відображають зміст господарської операції, в результаті якої вони складені.

Також необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Вказаний факт в судовому засіданні був повністю доведений представником позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по операціям з вищевказаним контрагентом.

У свою чергу, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано будь-яких інших доводів та не подано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаної операції з отримання позивачем послуги, невідповідність цієї операції дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування податкового кредиту.

За наведених обставин, суд вважає, що в діях СТОВ «Інтер» відсутнє порушення Податкового кодексу України за результатами господарської операції з ТОВ «Стандарт Агроеко», а тому слід визнати протиправними та скасувати: податкове повідомлення-рішення від 28.01.2020 №0 в частині донарахування СТОВ «Інтер» податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 417 770, 00 грн., податкове повідомлення-рішення від 28.01.2020 №0 в частині донарахування позивачу податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 704 996,00 коп. (469 997,00 грн. за основним платежем та 234 999,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Також із наданого відповідачем розрахунку по спірним податковим повідомленням-рішенням судом встановлено, що СТОВ «Інтер» нараховано основні зобов`язання та штрафні санкції, у зв`язку із ненарахуванням позивачем податку на додану вартість під час використання паливно-мастильних матеріалів поза межами господарської діяльності.

Позивач не згоден із цим нарахуванням, однак, на підтвердження своєї правової позиції та на спростування нарахованих контролюючим органом зобов`язань не надав жодних пояснень та їх документальних підтверджень.

За наведених обставин, суд погоджується із позицією контролюючого органу щодо нарахування СТОВ «Інтер» грошових зобов`язань та штрафних санкцій з податку на додану вартість за використання паливно-мастильних матеріалів поза межами господарської діяльності.

Під час перевірки також було встановлено, що СТОВ «Інтер» надає працівникам послуги з харчування (обіди та вечері) з використанням як придбаних так і власних (молоко, м`ясо) продуктів харчування. Вартість одного обіду товариством визначено як 2,50 грн. без ПДВ, одна вечеря - 0,83 грн. без ПДВ.

У акті перевірки від 26.12.2019 №270/05/30148677 відображено (а.с. 34-41 т.1), що в бухгалтерському обліку вартість придбаних продуктів харчування відображено на рахунку 281 «Товари на складі», вартість власновирощених (виготовлених) продуктів харчування - на рахунку 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва». Наприкінці місяця вартість використаних продуктів харчування із зазначених рахунків списувалась на рахунок 235 «Обслуговуюче виробництво (їдальня)».

Разом з тим, проведеним аналізом даних Єдиного реєстру податкових накладних встановлено, що загальна вартість послуг з харчування працівників за відповідний місяць є нижчою від вартості використаних продуктів харчування (перелік податкових накладних, зареєстрованих платником в Реєстрі на послуги з харчування та вартість використаних продуктів харчування детально наведено в акті перевірки).

За наведених обставин, шляхом співставлення наданих СТОВ «Інтер» первинних документів, ГУДПС у Чернігівській області встановлено, що загальна вартість продуктів харчування, яка була використана товариством за 2017 - 2018 роки становить 1 437 728,81 грн., тоді як обсяги постачання для цілей визначення податком на додану вартість становлять лише 36 413,60 грн., різниця - 1 401 315,21 грн.

Згідно із п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

У п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України визначено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

Відповідно до пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Під ринковою ціною розуміється ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах (пп. 14.1.219 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера обігу товарів (робіт, послуг), що визначається виходячи з можливості покупця (продавця) без значних додаткових витрат придбати (реалізувати) товар (роботи, послуги) на найближчій для покупця (продавця) території (пп. 14.1.218 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у цій справі податковим органом доведено та не спростовано позивачем факт надання СТОВ «Інтер» послуг з харчування по ціні нижче звичайної. При цьому, як під час перевірки та і до суду позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження економічної обґрунтованості ціноутворення вартості харчування працівників. Також не надано первинні документи та/або дані бухгалтерського обліку, що свідчать про відповідність зазначених товариством цін рівню звичайних.

Твердження позивача, що під час перевірки контролюючим органом не проводилось та не брались до уваги, а ні маркетингові дослідження ринку, а ні будь-які інші експертні висновки, що могли б встановити не відповідність ціноутворення вартості харчування працівників, та звичайних (ринкових) ціна на аналогічні послуги, суд вважає необґрунтованими, оскільки ГУДПС у Чернігівській області в акті перевірки наведено таблицю з детальним описом та аналізом наданих СТОВ «Інтер» послуг з харчування.

Також суд вважає необґрунтованими доводи товариства про прийняття контролюючим органом за основу вартості послуг суб`єктів ресторанного бізнесу, які є неспівставними для цілей визначення господарської мети надання послуг харчування для СТОВ «Інтер», оскільки під час перевірки для визначення вартості послуг харчування застосовано вартість продуктів харчування, які використано позивачем, а не ресторанні ціни чи будь-які інші ціни.

Враховуючи наведене, суд вважає доведеними висновки ГУДПС у Чернігівській області про порушення товариством вимог ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, у зв`язку із чим СТОВ «Інтер» занижено показники у рядку 1.1 Декларацій «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою» на загальну суму 280 262,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В силу частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмету спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу та просив про їх зменшення у зв`язку із неспівмірністю.

Позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану із розглядом у цій справі, в розмірі 10 000,00 грн. надано суду договір про надання правової допомоги від 19.02.2019 №19/02/19, розрахунок суми адвокатських витрат по судовій справі за позовом СТОВ «Інтер» до ГУДПС у Чернігівській області в рамках договору від 19.02.2020 №19/02/19, ордер на надання правової допомоги від 08.05.2020 серії ЧН №039369, платіжне доручення від 07.05.2020 №2204 на суму 10 000,00 грн. (а.с. 20-21 т.1, 142 т.2).

Проте, суд звертає увагу на те, що частина з наданих послуг не може бути віднесена до правничої допомоги.

Так, згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI установлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є:

надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;

захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення (згідно змін, внесених Законом №198-IX від 17.10.2019).

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Отже, вивчення документів, правовий аналіз дій позивача по справі, подача позовної заяви до суду, направлення документів відповідачу не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону №5076-VI та, відповідно, здійснення вказаних видів роботи не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 (справа №810/3806/18) та від 10.12.2019 (справа №10.12.2019).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи №620/1655/20, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на наведене, обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи з критерію розумності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути розрахований пропорційно до задоволених позовних вимог та становити 3 333,33 грн.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, підстави винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги СТОВ «Інтер» слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер" до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 28.01.2020 №0 в частині донарахування Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Інтер" податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 417 770 (чотириста сімнадцять тисяч сімсот сімдесят) грн. 00 коп.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 28.01.2020 №0 в частині донарахування Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Інтер" податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 704 996 (сімсот чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) грн. 00 коп. (469 997,00 грн. за основним платежем та 234 999,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер" витрати на сплату судового збору в сумі 7006 (сім тисяч шість) грн. 67 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер" витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 333 (три тисячі триста тридцять три) грн. 33 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10 вересня 2020 року.

Позивач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер" (, вул. Бунівка, 166, м. Ічня, Чернігівська область, 16703).

Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області (, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000).

Суддя С.В. Бородавкіна