Справа № 200/5913/20-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 р. Справа№200/5913/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області (код 25953362) по невиплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дати її припинення;

- зобов`язати Вугледарське міське управління соціального захисту населення Донецької області (код 25953362) виплатити всю заборгованість по сплаті допомоги при народженні дитини (доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за весь період, починаючи з дати її припинення, на рахунок ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 ), відкритий раніше в АТ "Ощадбанк";

- звернути до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в порядку ст. 382 КАСУ.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що згідно повідомлення управління соціального захисту населення Петровського району міста Донецька Донецької області від 31.03.2014 року їй була призначена допомога з 01.03.2014 року по 31.03.2020 року при народженні дитини. У зв`язку з припиненням видатків з державного бюджету у населеному пункті де вона мешкала, вона була змушена звернутися з заявою про взяття її на облік і виплату їй допомоги до Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області. Відповідачем не відновлено виплати та не сплачено борг з невідомих підстав.

Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують її конституційні права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

У строк, встановлений судом, через відділ документообігу та архівної роботи суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що згідно електронних особових справ виплату допомоги по вагітності та пологам було завершено 31.12.2013 р., виплату допомоги по догляду за дитиною до 3 років було завершено 30.06.2014 р. Відповідно до інформації викладеної у листі Мінсоцполітики №310/5/75-15 від 16.03.2015 року Державна казначейська служба у Петровському районі м. Донецька припинила свою діяльність з жовтня 2014 року. Допомога при народженні дитини була припинена з жовтня 2014 року.Оскільки відповідачу було припинено виплату допомоги при народженні дитини на підставі абзацу 30 п. 13 Порядку (виникнення інших обставин) з жовтня 2014 р. термін звернення за поновленням виплати, встановлений п. 13 Порядку, завершився у жовтні 2015 року. У зв`язку з пропущенням терміну за поновленням виплати, встановленому п. 13 Порядку, було прийнято рішенням про відмову у поновленні виплати від 29.04.2016 року.

Окрім того, як аргумент для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідач посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду, у зв`язку з чим, просив суд залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці, розгляд справи здійснюється у перший робочий день судді.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Петровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області), РНОКПП НОМЕР_1 та є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 24 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у місті Донецьку).

Згідно Повідомлення Петровського УПСЗН м.Донецька про надання державної допомоги сім`ям з дітьми від 31.03.2014 року, ОСОБА_1 призначено відповідно до Закону України:

- допомога при народженні дитини з 01.03.2014 року по 31.03.2014 року у розмірі 10 320,00 грн.,

- допомога при народженні дитини з 01.04.2014 року по 31.03.2020 року у розмірі 1 576,67 грн.

Відповідно до довідки від 09 лютого 2016 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач та її малолітні дитини перемістилися за адресою (фактичне місце проживання/перебування): АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, 27 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою встановленої форми про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, зокрема допомоги при народженні дитини.

Також, позивачем 27.04.2016 року надана заява про переведення особової справи з м.Донецьк Петровського району УСЗН до Вугледарського міського управління соціального захисту населення, у зв`язку зі зміною місця реєстрації.

Листом ДП "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України" №013-95784/п від 28.04.2016 року відповідачу були надіслані з Центрального сховища баз даних Мінсоцполітики електронні справи у зв`язку з вагітністю та пологами, допомоги при народженні дитини, допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно атестатів, допомога по вагітності та пологам виплачена по 31.12.2013 року, допомога по догляду за дитиною до 3 років виплачена по 30.06.2014 року.

Як вбачається з рішення відповідача від 29.04.2016 року про призначення допомоги сім`ям з дітьми, у заявника ОСОБА_1 немає права на допомогу за дитиною до 3-років непрацюючим жінкам.

Як зазначає відповідач у відзиві, розмір допомоги при народженні дитини призначений позивачу становить 123 840 гривень (120 (кількість прожиткових мінімумів на третю дитину) * 1032 (прожитковий мінімум на дитину до 6 років у 2014 році). Позивач отримала разову виплату у розмірі 10 320 гривень та шість місяців (з квітня по вересень) по 1 576,67 гривень. Таким чином, позивач недоотримала виплату за 66 місяців (72 місяці (загальний термін виплати на третю дитину) - 6 місяців (виплачені суми), що становить 104060,22 гривень (66 місяців * 1576,67 грн.).

Таким чином, судом встановлено, що позивачу не виплачено допомогу при народженні дитини з жовтня 2014 року за 66 місяців.

Отже, спірним питанням у справі є правомірність відмови відповідача у відновленні виплати допомоги при народженні дитини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Суть спірних правовідносин у правомірності прийняття відповідачем спірного рішення, що регулюється нормами Конституції України, Закону № 2811-ХІІ, Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751) та іншими нормативними документами, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною другою статті 7 цього Закону визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21.11.1992 №2811-ХІІ (надалі - Закон №2811-ХІІ) громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

За змістом пункту 2 частини першої статті 3 Закону №2811-ХІІ відповідно до цього Закону призначається державна допомога при народженні дитини.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2811-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) покриття витрат на виплату державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

Частиною першою статті 10 Закону №2811-ХІІ визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Статтею 12 Закону №2811-ХІІ (у редакції, чинній станом на дату народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було передбачено, що допомога при народженні дитини нараховується виходячи з розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років, установленого на день народження дитини.

Допомога при народженні дитини надається у сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом наступних 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 9 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;

- припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини;

- нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини;

- у разі виникнення інших обставин.

(абзац сьомий частини дев`ятої статті 11 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду №3-рп/2016 від 08.06.2016).

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 затверджено Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (далі - Порядок №1751), який визначає умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім`ям з дітьми, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»: 1) допомога у зв`язку з вагітністю та пологами (пункти 3-9 цього Порядку); 2) допомога при народженні дитини (пункти 10-16 цього Порядку); 4) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування (пункти 25-32 цього Порядку); 5) допомога на дітей одиноким матерям (пункти 33-38 цього Порядку); 6) допомога при усиновленні дитини (пункти 39-42 цього Порядку).

Відповідно до пункту 13 Порядку №1751, (в редакції чинній на час спірних правовідносин) виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

- відмови отримувача допомоги від виховання дитини;

- нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини;

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю;

- припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини;

- перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду;

- усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування;

- смерті дитини;

- смерті отримувача допомоги;

- виникнення інших обставин - (в подальшому абз. 30 - виключений на підставі Постанови КМ №722 від 27.09.2017).

Отже, зазначеними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги при народженні дитини.

Як було встановлено судом, виплата допомоги при народженні дитини позивачу була припинена через проведення антитерористичної операції на території м. Донецьк та неможливістю здійснення банками фінансових операцій у цьому населеному пункті.

Таким чином, припинення виплати позивачу допомоги відбулось з підстав, не передбачених Законом №2811-XII та Порядком №1751.

Також, п. 13 Порядку №1751 передбачено, що виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Тобто, вказаними нормами передбачені певні обмеження, які стосуються строку подання заяви про поновлення виплати допомоги, який, з врахуванням дати по яку позивачу виплачено допомогу по догляду за дитиною (вересень 2014 року) позивачем пропущено.

Суд звертає увагу, що предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для виплати позивачу невиплаченої частини допомоги при народженні дитини.

Як встановлено судом, згідно повідомлення Петровського УПСЗН м.Донецька про надання державної допомоги сім`ям з дітьми від 31.03.2014 року, ОСОБА_1 призначено відповідно до Закону України: допомога при народженні дитини з 01.03.2014 року по 31.03.2014 року у розмірі 10 320,00 грн.,допомога при народженні дитини з 01.04.2014 року по 31.03.2020 року у розмірі 1 576,67 грн.

Як зазначає відповідач у відзиві, виплатадопомоги при народженні була припинена з жовтня 2014 року у зв`язку з зупиненням фінансування соціальних виплат у Петровському районі м.Донецька.

Відповідач, стверджуючи про відсутність підстав для поновлення виплати позивачу допомоги при народженні дитини, виходив з того, що з моменту припинення виплат минуло більше дванадцяти календарних місяців, що унеможливлює поновлення виплати такої допомоги.

Оцінюючи наведені твердження, суд враховує, що пунктами 12, 13 Порядку №1751 дійсно визначено присічний строк у дванадцять календарних місяців протягом якого особа може звернутись за призначенням (а у визначених законом випадках - поновленням) виплати допомоги при народженні дитини.

Однак, суд зазначає, що відповідна допомога була призначена ще при народженні дитини та фактично виплачувалась позивачу за місцем реєстрації, що відповідачем не заперечується.

У свою чергу, обмеження строку для звернення за поновленням виплати допомоги при народженні дитини, передбачене пунктом 13 Порядку №1751, стосується конкретних підстав припинення виплати такої допомоги, наявність яких у спірних правовідносинах відповідачем не доведено.

Суд враховує, що виплату допомоги при народженні дитини у спірних правовідносинах припинено у зв`язку з проведенням антитерористичної операції у місці фактичного проживання позивача та її сім`ї. При цьому, відповідна обставина відсутня у переліку підстав для припинення виплати згаданої допомоги, передбачених частиною дев`ятою статті 11 Закону №2811-ХІІ та пунктом 13 Порядку №1751.

Наведене є підставою для висновку, що на позивача не розповсюджується строк подання заяви на поновлення виплати допомоги, передбачений пунктами 12, 13 Порядку №1751, а тому відповідач, відмовляючи позивачу у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.09.2018 у справі №223/859/16-а, що враховується судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Навпаки, наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи надає їй спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню соціальних виплат, гарантованих державою, у т.ч., допомоги при народженні дитини.

До того ж, суд зауважує, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Також суд враховує те, що відповідно до Інформації щодо стану виплат допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, дітям-інвалідам, інвалідам з дитинства та тимчасової допомоги дітям у 2014-2015 роках по Донецькій області, допомога при народженні дитини - не фінансується з 01.10.2014 року.

Судом під час розгляду справи також враховується те, що допомога при народженні дитини позивачу призначена по 31.03.2020 року, у зв`язку з чим, суд констатує наявність у позивача права на виплату заборгованості з допомоги при народженні дитини на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з жовтня 2014 року.

Разом з тим, як зазначає відповідач у відзиві, у зв`язку з пропущенням позивачем терміну звернення за поновленням виплати, було прийнято рішення про відмову у поновленні виплати від 29.04.2016 року.

Між тим, як вбачається з рішення відповідача від 29.04.2016 року про призначення допомоги сім`ям з дітьми, у заявника ОСОБА_1 немає права на допомогу за дитиною до 3-років непрацюючим жінкам.

При цьому, будь-якого посилання на наявність/відсутність у позивача права на виплату допомоги при народженні дитини, останне не містить.

За таких обставин, відповідачем прийнято рішення від 29.04.2016 року про призначення допомоги сімям з дітьми протиправно, відповідно вказане рішення підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи наявність рішення відповідача від 29.04.2016 про відмову в поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування такого рішення, а також зобов`язання відповідача до вчинення певних дій.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності щодо невиплати допомоги при народженні дитини суд вважає такими, що не відповідає способам судового захисту, закріпленим частиною 1 статті 5 КАС України, та об`єкту порушеного права.

Позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити всю суму заборгованості, починаючи з дати її припинення, на картковий рахунок в установі АТ «Ощадбанк», задоволенню не підлягають як передчасні, оскільки спір щодо проведення виплати такої заборгованості наразі відсутній, і може виникнути лише в процесі виконання рішення суду, яким було захищено право позивачки шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу заборгованість з допомоги при народженні дитини на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з жовтня 2014 року.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд вважає таку позицію необґрунтованою з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи те, що будь-яких доказів направлення позивачу копії рішення про відмову у поновленні виплати допомоги при народженні дитини не надано, позивач не могла знати про порушення своїх прав, а тому суд вважає, що причини пропуску строку звернення позивачем до суду з позовом є поважними, та підлягають поновленню.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п. 55 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

Що стосується вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку до статті 382 КАС України, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб. За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Стосовно вимоги позивача про звернення до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць. Оскільки позивачем не заявлялися вимоги щодо стягнення конкретних сум, суд позбавлений можливості допустити негайне виконання рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року суд відстрочив позивачеві сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. до ухвалення судового рішення.

Нормами частини другої статті 133 КАС України встановлено, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню, лише з коригуванням способу захисту, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 840,80 грн стягнути на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області від 29.04.2016 про відмову ОСОБА_1 в поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини.

Зобов`язати Вугледарське міське управління соціального захисту населення Донецької області (85670, Донецька область, м.Вугледар, вул.30-річчя Перемоги,16, ) поновити нарахування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) допомоги при народженні дитини на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та виплатити заборгованість з моменту припинення, починаючи з жовтня 2014 року.

В іншій частині задоволення позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області (85670, Донецька область, м.Вугледар, вул.30-річчя Перемоги,16, ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 14 вересня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя П.В. Кочанова