Справа № 240/11469/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/11469/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович І.Е.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

09 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Немировського В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 про притягнення його до фінансової відповідальності (відшкодування завданих державі збитків) у вигляді утримання з грошового забезпечення 13444,27 гривень.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що в період з 22.10.2019 року по 01.11.2019 позивач перебував на амбулаторному лікуванні, що слугувало перешкодою для вчасного звернення до суду у строк, визначений ч.5 ст.122 КАС України.

16.03.2020 від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, прийнятою з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та уповноваженого представника для участі у справі, не направив.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення процесуального строку для звернення до суду.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною 1 ст.5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом унормовано також пунктом другим частини третьої статті 2 КАС України до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Приписи вищенаведених правових норм процесуального права знайшли своє відображення і у частині першій статті 44 КАС України, якою регламентовано, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Також статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.

Отже, ОСОБА_1 який наділений однаковим обсягом процесуальних прав та обов`язків поряд з іншим учасником справи, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на подання позову, повинен був забезпечити неухильне і своєчасне виконання цих обов`язків та вимог закону.

За змістом частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як слідує з матеріалів справи, підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом є незгода останнього з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2019 №667 про притягнення до фінансової відповідальності у вигляді утримання з грошового забезпечення суми переплати грошового забезпечення в розмірі 13444,27 гривень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що предмет спору у зазначеній справі належить до категорії справ щодо проходження публічної служби, а тому відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України строк звернення з даним позовом до суду становить один місяць.

Під час апеляційного розгляду справи з`ясовано, що оскаржуваний наказ винесено 23.09.2019 року. Та обставина, що про факт існування наказу позивачу було відомо у день його винесення, останнім не заперечується.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що перебіг процесуального строку для звернення до суду розпочався 24.09.2019, а закінчився-24.10.2019. Однак позовна заява подана ОСОБА_1 лише 04.11.2019, тобто поза межами строку, визначеного ч.5 ст.122 КАС України.

За правилами ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, для поновлення пропущеного процесуального строку, передбаченого законом, необхідно встановити наявність поважних причин, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно звернутись до суду.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

У ч.2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 39 рішення у справі "Устименко проти України", принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

При цьому, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду, відносини стають стабільними.

Оскільки, дане поняття за своєю суттю є оціночним, суд у кожному конкретному випадку має надати правову оцінку відповідним обставинам та, як наслідок, визначити, чи можуть такі обставини бути визнані поважними.

Водночас, невмотивоване задоволення клопотання про поновлення процесуального строку звернення до суду утворить дискримінаційне становище по відношенню до інших суб`єктів судового захисту, в тому числі фізичних осіб.

Європейський Суд з прав людини у Справі «Пономарьов проти України» зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Так, в якості обставин, які перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду з позовною заявою зазначено перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні.

Із дослідженої колегією суддів копії виписного епікризу, виданого Хмельницькою обласною лікарнею встановлено, що з 07.10.2019 по 11.10.2019 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні та провів там загалом 4 ліжкодні.

А отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказана довідка дійсно підтверджує неможливість звернення позивачем до суду з позовом у період з 07.10.2019 по 11.10.2019.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на те, що в період з 22.10.2019 по 01.11.2019 він перебував на амбулаторному лікуванні, колегія суддів вказує на наступне.

Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №560/3070/19 та від 21 липня 2020 року у справі № 699/761/19 зазначив, що амбулаторне лікування розуміє під собою лікувально-профілактичні дії, які надаються особі (основні види медичної допомоги), як в самій амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар), так і вдома.

За висновками, викладеними у вищевказаних постановах, суд повинен врахувати та надати оцінку посиланням позивача на те, що у відповідний період часу він не міг вчиняти активних дій (ходити) в силу особливості перебігу захворювання хвороби, що унеможливлювало в повній мірі реалізацію свого права на доступ до правосуддя та виконання процесуального обов`язку щодо дотримання процесуальних строків подачі апеляційної скарги.

Як стверджує позивач період його перебування на амбулаторному лікуванні в період з 22 жовтня 2019 року по 01 листопада 2019 року підтверджується довідкою від 01.11.2019 №111 КП "Центр ПМСД" Коростенської міської ради.

В той же час, вказана довідка містить лише відомості про звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою в КП "ЦПМСД" КМР починаючи з 22.10.2019 по 01.11.2019. Будь-які відмітки щодо встановлення позивачу на даний період тимчасової непрацездатності чи направлення на амбулаторне лікування у довідці відсутні.

Варто зазначити, що згідно Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 025/о «Медична карта амбулаторного хворого №», що затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України № 110 від 14.02.2012 року, форма № 025/о є основним первинним медичним документом хворого, який лікується амбулаторно або вдома, і заповнюється на усіх хворих при зверненні у заклад охорони здоров`я, який надає амбулаторно- поліклінічну допомогу. Форма № 025/о заповнюється в усіх амбулаторно-поліклінічних закладах, які ведуть амбулаторний прийом.

Таким чином, позивач, у разі знаходження на амбулаторному лікуванні в КП "Центр ПМСД" Коростенської міської ради мав можливість отримати зокрема копію довідки за формою № 025/о та надати її суду на підтвердження своїх доводів.

Однак, не зважаючи на те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції наголосив на тому, що довідка від 01.11.2019 року №111 не може бути належним доказом на підтвердження перебування позивачем в період з 22.10.2019 по 01.11.2019 на амбулаторному лікуванні, останнім до апеляційної скарги не додано жодного іншого документу на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, позивач не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів, які б підтверджували неможливість його звернення до суду у період з 12.10.2019 по 24.10.2019 з даним позовом, оскільки довідка від 01.11.2019 року №111 не містить відомостей про перебування на амбулаторному лікуванні останнього протягом вказаного періоду.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, два тижні до перебування на стаціонарному лікуванні (з 24.09.2019 по 06.10.2019) та 10 днів після нього (з 12.10.2019 по 21.10.2019) було достатньо для звернення до суду з адміністративним позовом. Однак, апелянтом не надано доказів того, що він вчинив всі необхідні дії, які б свідчили про бажання реалізації його процесуальних прав.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені в клопотанні про поновлення процесуального строку мотиви не свідчать про наявність виняткових, особливих і непереборних обставин об`єктивного характеру, які унеможливили або істотно ускладнили подання позовної заяви у визначений законом строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Статтею 242 КАС України зокрема визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що скаржником без поважних причин пропущено встановлений судом процесуальний строк, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для його поновлення.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 15 вересня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.