Справа № 140/2069/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/2069/20 пров. № А/857/7182/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 травня 2020 року (рішення ухвалене у м. Луцьку, судом під головуванням судді Плахтій Н.Б., в порядку спрощеного позовного провадження) у справі №140/2069/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

02.03.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, в якому просив:

визнати протиправною відповідача щодо негайного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 (справа №140/123/19) про поновлення ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №2 роти патрульної служби міліції особового призначення «Луганськ-1» ГУ МВС Луганської області та взводу № 1 роти № 3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУ МВС України у Луганській області;

стягнути з відповідача в користь ОСОБА_1 35 491 грн. 02 коп. середнього заробітку за період з 26 березня 2019 року по 04 грудня 2019 року включно за невиконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року (справа №140/123/19) про поновлення ОСОБА_1 на посаді;

стягнути з відповідача в користь ОСОБА_1 35 491 грн. 02 коп. моральної шкоди за невиконанні негайно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року (справа №140/123/19) про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 6 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області щодо негайного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №140/123/19 про поновлення ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №140/123/19 за період з 26.03.2019 по 03.12.2019 включно в сумі 49319,82 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його постановленим з неповним з`ясуванням обставини, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області оскаржило його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 травня 2020 року та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду по справі № 140/123/19, наказом ГУМВСУ у Луганській області від 04.12.2019 року № 11 о/с було відмінено пункт наказу ГУМВСУ у Луганській області від 20.12.2018 № 23 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВСУ в Луганській області за пунктом 63 «з» (через скорочення штатів) з 22.12.2018 та поновлено ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВСУ з 22.12.2018. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наказом МВС від 31.12.2007 № 499 було затверджено «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ». Таким чином суд першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення до спірних правовідношень застосував норму спеціального права а саме наказ МВС України № 260 від 06.04.2016, дія якого на позивача як на міліціонера не розповсюджується.

Відповідач стверджує, що перебіг строку виконання рішення суду для ГУМВСУ у Луганській області розпочався з наступного дня після отримання рішення по справі № 140/123/19 тобто з 03.04.2019, а тому висновок суду першої інстанції в частині щодо затримки виконання рішення суду з 26.03.2019 по 03.12.2019 у сукупності 253 календарних днів не відповідає дійсним обставинам справи.

Також апелянт вказує на те, що у рішенні від 26.03.2019 року Волинського окружного адміністративного суду по справі № 140/123/19 за позовом ОСОБА_1 до ГУМВСУ у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не встановлено порядок та спосіб виконання судового рішення, відсутнє рішення суду яке підлягає негайному виконанню, відповідачу надано право оскаржити в апеляційному порядку судове рішення у повному обсязі тобто на час проголошення рішення вона не набрало законної сили.

Відповідач зазначає, що у відповідності до ст. 295 КАС України, рішення від 26.03.2019 Волинського окружного адміністративного суду по справі № 140/123/19 за позовом ОСОБА_1 набрало законної сили 27.11.2019 з дня проголошення постанови суду апеляційної інстанції.

Окремо звертає увагу, що повний текст постанови від 27.11.2019 Восьмого апеляційного адміністративного суду по справі № 140/123/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 було складене 09.12.2019. а ГУМВСУ у Луганській області отримало повний текст постанови 24.12.2019, яке було зареєстроване належним чином № 12301.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду по справі №140/123/19, наказом ГУМВСУ у Луганській області від 04.12.2019 року № 11 о/с було відмінено пункт наказу ГУМВСУ у Луганській області від 20.12.2018 № 23 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВСУ в Луганській області за пунктом 63 «з» (через скорочення штатів) з 22.12.2018 та поновлено ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення Луганськ-1 ГУМВСУ з 22.12.2018 року. Листом ГУМВСУ у Луганській області від 04.12.2019 № 6/2 -281 ЛК повідомило ОСОБА_1 про виконання судового рішення від 26.03.2019 року по справі № 140/123/19 в частині поновлення на посаді та було надано останньому витяг з наказу ГУМВСУ у Луганській області від 04.12.2019 року № 11 о/с.

Таким чином, у відповідності до ч.2 ст.65 Закону України «Про виконавче провадження», судове рішення по справі № 140/123/19 в частині поновлення позивача на посаді відповідачем було виконане 04.12.2019 року.

У свою чергу ухвалою від 23.12.2019 року Волинського окружного адміністративного суду по справі № 140/123/19 було прийнято до провадження заяву від 08.08.2019 ГУМВСУ у Луганській області про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою від 02.01.2020 року Волинського окружного адміністративного суду по справі № 140/123/19 в задоволенні заяви ГУМВСУ в Луганській області про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУМВСУ в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу було відмовлено.

За таких обставин апелянт вважає, що ГУМВСУ у Луганській області під час розгляду справи № 140/123/19 та виконання судового рішення, як завершальної стадії адміністративного судочинства, діяло виключно у відповідності ст. 44 та 47 та у спосіб встановлений Кодексом адміністративного судочинства України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваних рішеннях.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 у справі №140/123/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке набрало законної сили 27.11.2019, ОСОБА_1 поновлено на посаді та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток на час вимушеного прогулу (а.с.3-8).

Відповідно до наказу ГУ МВСУ у Луганській області від 04.12.2019 №11 о/с, виданого на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 у справі №140/123/19, поновлено старшину міліції ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВС України у Луганській області, з 22.12.2018 (а.с.9, 24).

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися в подальшому. Відтак, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо негайного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 у справі №140/123/19 про поновлення ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №2 роти патрульної служби міліції особового призначення «Луганськ-1» ГУ МВС Луганської області та взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУ МВС України у Луганській області.

Разом з тим, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Затримка виконання судового рішення становить з 26.03.2019 по 03.12.2019 включно, що в сукупності складає 253 календарних дні. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виконання рішення суду за період з 26.03.2019 по 03.12.2019 включно у сумі 49319,82 (194,94 х 253) грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь 35491,02 грн моральної шкоди, то суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав суду ані розрахунку моральної шкоди, ані належних доказів чи обґрунтування заподіяння йому моральних страждань, позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків для нього. Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 5 частини третьої статті 2 КАС України встановлено, що принципом адміністративного судочинства є обов`язковість судових рішень.

Частиною другою, третьою статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 ч.1 ст.371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

За загальним правилом у питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів2, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, із дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник безумовний обов`язок щодо його виконання.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від строків отримання судового рішення та від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Щодо покликань відповідача на те, що у рішенні від 26.03.2019 року Волинського окружного адміністративного суду по справі № 140/123/19 за позовом ОСОБА_1 до ГУМВСУ у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не встановлено порядок та спосіб виконання судового рішення, не зазначено в рішенні, що воно підлягає до негайного виконання, відповідачу надано право оскаржити в апеляційному порядку судове рішення у повному обсязі тобто на час проголошення рішення вона не набрало законної сили суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Сам факт не встановлення в рішенні порядку та способу виконання судового рішення, не зазначення в рішенні, що воно підлягає до негайного виконання, надання відповідачу права оскарження в апеляційному порядку судового рішення у повному обсязі, не може бути підставами для його невиконання в частині поновлення на посаді, оскільки норма пункту 3 частини першої статті 371 КАС України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді у відносинах публічної служби є імперативною, тобто загальнообов`язковою, що визначає правила поведінки, обов`язкові для учасників цих правовідносин, і відступати від цих правил вони не можуть.

А тому судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог позивача щодо протиправної бездіяльності через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо негайного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 у справі №140/123/19 про поновлення ОСОБА_1 на посаді міліціонера взводу №2 роти патрульної служби міліції особового призначення «Луганськ-1» ГУ МВС Луганської області та взводу №1 роти №3 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУ МВС України у Луганській області, отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Відтак, наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а.

За позицією Верховного Суду, сформульованою, зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 806/1914/17, у разі наявності на момент звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ спеціального законодавства, то при вирішенні питання щодо порядку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід керуватися нормами спеціального законодавства (в даному випадку наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260).

Так, виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11 листопада 2015 року №988.

Згідно з пунктом 2 постанови № 988 виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 (далі наказ № 260), при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Із матеріалів справи вбачається, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі датований 04.12.2019, тоді як рішення суду про поновлення на роботі винесене 26.03.2019. При цьому рішенням суду від 26.03.2019 у справі №140/123/19 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 194,94 грн, і стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу по 25.03.2019 включно.

Отже, затримка виконання судового рішення становить з 26.03.2019 по 03.12.2019 включно, що в сукупності складає 253 календарних дні.

Колегією суддів також враховано, що наказом відповідача №11о/с від 04.12.2019року (а.с. 9) позивача поновленно на посаді з 22.12.2018року, однак відповідачем не вирішено питання про виплату йому заробітку за період з 26.03.2019 по 03.12.2019року.

Враховуючи те, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 по справі № 140/123/19 про поновлення ОСОБА_1 на посаді фактично виконано лише 4 грудня 2019 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України за період з 26.03.2019 по 03.12.2019 включно у сумі 49319,82 (194,94 х 253) грн.

Відмова суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення з відповідача в користь ОСОБА_1 35 491 грн. 02 коп. моральної шкоди не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного оскарження.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 травня 2020 року у справі №140/2069/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року.