Справа № 140/8449/20
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2020-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року ЛуцькСправа № 140/8449/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Костюкевича С.Ф.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Луцький прикордонний загін відповідач) про зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходила військову службу за контрактом в Луцькому прикордонному загоні. Наказом начальника 6 прикордонного загону від 30.11.2017 позивача виключено із списків частини та усіх видів забезпечення.

Станом на 30.11.2017 відповідачем не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період проходження позивачем військової служби. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 140/3674/19 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 30.11.2017.

Остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби був проведений відповідачем лише 17.03.2020, у зв`язку з чим позивач просить зобов`язати Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2017 по 17.03.2020.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та на підставі частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

19.07.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що індексація не входить до складу грошового забезпечення, є соціальною гарантією держави щодо підтримання купівельної спроможності населення України, а тому, навіть при затримці її виплати, відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того, зазначив, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, а проходять службу, відтак на останніх не поширюються норми КЗпП.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходила військову службу в Луцькому прикордонному загоні.

Наказом начальника 6 прикордонного загону від 29.11.2017 № 278-ос «По особовому складу» старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшого техніка начальника групи забезпечення інформаційно-телекомунікаційних систем «Гарт-7» відділення супроводження інформаційно-телекомунікаційних систем відділу зв`язку, автоматизації та захисту інформації штабу, звільнено з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника 6 прикордонного загону від 30.11.2017 № 279-ос «По особовому складу» позивача виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 30.11.2017, у зв`язку з чим остання звернулась до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 140/3674/19, яке набрало законної сили 17.03.2020, визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 30.11.2017, зобов`язано Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 30.11.2017.

На виконання вищевказаного рішення суду, відповідачем було перераховано позивачу 17.03.2020 кошти щодо виплати індексації грошового забезпечення у сумі 82868,15 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 16.03.2020 № 697, листом від 19.03.2020 № 11/2853 та не заперечується відповідачем.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року № 425, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За таких обставин суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме ст. ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та враховується судом при вирішення даного спору.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими.

Безпідставними є і доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку з тим, що індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення, оскільки статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за порушення строків виплати усіх належних при звільненні сум, а не лише грошового забезпечення чи заробітної плати, як зазначають відповідач.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відтак, нормами трудового законодавства визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення.

З матеріалів справи слідує, що підставою для звернення до суду позивача слугувало те, що відповідач станом на день виключення позивача із списків особового складу частини - 30.11.2017 не виплатив останній належних грошових сум при звільненні, а саме індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 30.11.2017.

В той же час, на підставі поданих суду доказів встановлено, що вказана індексація грошового забезпечення була виплачена позивачу 17.03.2020, тому фактично затримка у розрахунку склала з 01.12.2017 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу частини) по 17.03.2020 (день фактичного розрахунку).

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд погоджується з твердженням позивача про те, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (надалі також - Порядок № 100).

Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні повні місяці (вересень та жовтень 2017) нараховано позивачу грошове забезпечення у такому розмірі: 10093,50 грн. за вересень 2017 та 10093,50 грн за жовтень 2017, що за два місяці становить 20187,00 грн. Відтак середньоденна заробітна плата становить 330,93 грн (за останні 2 місяці - 20187,00 грн /61 календарних дні за останні два повні місяці вересень та жовтень 2017).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2017 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу частини) по 17.03.2020 (день фактичного розрахунку) становить 277319,34 грн (330,93 х 838 календарних днів затримки розрахунку при звільненні).

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою несвоєчасно індексації грошового забезпечення (82868,15 грн.), вищевказані розрахункові суми (277319,34 грн) не можна вважати співмірними, оскільки такі в декілька разів перевищують суму такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Однак, при прийнятті судового рішення суд зобов`язаний врахувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, положенням вказаної частини передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 221 КЗпП України, пункту 2 частини першої статті 19 КАС України до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті, віднесено суди.

Отож, ухвалюючи рішення за позовною вимогою стосовно зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, у разі часткового задоволення позову щодо розміру належної працівнику виплати при звільненні, або незначного розміру такої затриманої виплати в порівнянні із сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні, саме на суд покладено обов`язок визначити певний розмір належного позивачу відшкодування за статтею 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.

Згідно пункту 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц "для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя".

Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 01.12.2017 по 14.12.2017 11,5% річних; з 15.12.2017 по 24.01.2018 12,5 % річних; з 25.01.2018 по 01.03.2018 14 % річних; з 02.03.2018 по 12.07.2018 15 % річних; з 13.07.2018 по 06.09.2018 15,5 річних; з 07.09.2018 по 25.04.2019 - 16% річних; з 26.04.2019 по 18.07.2019 - 15,5 % річних; з 19.07.2019 по 05.09.2019 - 15 % річних; з 06.09.2019 по 24.10.2019 - 14,5 % річних; з 25.10.2019 по 12.12.2019 - 13,5 % річних; з 13.12.2019 по 30.01.2020 - 11,5 % річних; з 31.01.2020 по 12.03.2020 - 9% річних; з 13.03.2020 по 17.03.2020 8 % річних.

З огляду на обсяг несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні зі служби приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 13255,18 грн.

Розрахунок:

1)11,5% річних/365 днів року=0,032% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу за період з 01.12.2017 по 14.12.2017 в розмірі 4633,02 грн х 0,032%) х 14 дні = 20,76 грн.

2) 12,5% річних/365 днів року=0,034 % ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 15.12.2017 по 24.01.2018 в розмірі 13568,13 грн х 0,034%) х 41 дні = 189,14 грн.

3) 14% річних/365 днів року=0,038% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 25.01.2018 по 01.03.2018 в розмірі 11913,48 грн х 0,038%) х 36 днів = 162,98 грн.

4) 15% річних/365 днів року=0,041% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 02.03.2018 по 12.07.2018 в розмірі 44013,69 грн х 0,041%) х 133 днів = 2400,06 грн.

5) 15,5% річних/365 днів року= 0,042% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 13.07.2018 по 06.09.2018 в розмірі 18532,08 грн х 0,042%) х 56 днів = 435,87 грн.

6) 16% річних/365 днів року=0,044% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу за період 07.09.2018 по 25.04.2019 в розмірі 76113,90 грн х 0.044%) х 230 дні = 7702,72 грн.

7) 15,5% річних/365 днів року=0,043% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 26.04.2019 по 18.07.2019 в розмірі 27798,12 грн х 0.043%) х 84 дні = 1004,06 грн.

8) 15% річних/365 днів року=0,041% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 19.07.2019 по 05.09.2019 в розмірі 16215,57 грн х 0.041%) х 49 днів = 325,77 грн.

9) 14,5% річних/365 днів року=0,040% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 06.09.2019 по 24.10.2019 в розмірі 16215,57 грн х 0.040%) х 49 днів = 317,82 грн.

10) 13,5% річних/365 днів року=0,037% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 25.10.2019 по 12.12.2019 в розмірі 16215,57 грн х 0.037%) х 49 днів = 293,98 грн.

11) 11,5% річних/365 днів року=0,032% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 13.12.2019 по 30.01.2020 в розмірі 16215,57 грн х 0.032%) х 49 днів = 254,26 грн.

12) 9 % річних/366 днів року=0,025% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 31.01.2020 по 12.03.2020 в розмірі 13899,06 грн х 0.025%) х 42 днів = 145,94 грн.

13) 8 % річних/366 днів року=0,022% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 13.03.2020 по 17.03.2020 в розмірі 1654,65 грн х 0.022%) х 5 днів = 1,82 грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат 13255,18 грн.

Також, враховуючи, що невиплачена станом на день індексація грошового забезпечення становить 82868,15 грн., яка виплачена через 838 календарних днів (573 робочих дні) і є меншою ніж середній заробіток за весь час затримки розрахунку (277319,34 грн), суд вважає за потрібне провести розрахунки із застосуванням до даних правовідносин принципу співмірності.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає (82868,15 грн./ 277319,34 грн.) = 0,2988. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 330,93 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,2988 х 573 (днів затримки розрахунку) = 56659,32 грн.

Зважаючи на розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах суд з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 69914,50 грн. (13255,18 грн. +56659,32 грн.)

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому враховуючи вищенаведене, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 01.12.2017 по 17.03.2020 у розмірі 69914,50 грн.

При цьому, під час розгляду даної справи судом встановлено, що позивача виключено із списків особового складу частини - 30.11.2017, фактичний (остаточний) розрахунок з позивачем відбувся 17.03.2020 (виплата індексації грошового забезпечення), відтак, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП, період затримки розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби складає з 01.12.2017 (при цьому, позивач у позовній заяві просить з 01.10.2017) по 17.03.2020 , у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 242, 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.12.2017 по 17.03.2020 у розмірі 69914,50 грн. (шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот чотирнадцять грн. 50 коп.)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач : Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (43005, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Стрілецька, 6, ).

Головуючий-суддя С.Ф. Костюкевич