Справа № 420/6244/20
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6244/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М. розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, 65045, м. Одеса, вул. Преображенська 44) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13.07.2020 р. до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому позивач просить:

- визнати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області № 121 від 26.06.2020 р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

- зобов`язати ГУ ДМСУ в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у червні 2020 року повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. Позивачем отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає оскаржуваний наказ необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, зокрема, без належного дослідження інформації по країні походження.

Ухвалою суду від 14.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду 17.08.2020 р. відповідачу продовжено строк для надання відзиву на позовну заяву.

17.08.2020 року за вхідним № 4702/20 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого, зазначено, що ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. На думку відповідача, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Підтверджень фактичного насильства чи звернення до правоохоронних органів чи медичних закладів - надано не було, що свідчить відсутність факту побиття чи переслідувань з боку жителів Камеруну.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Камерун, провінція Літторал, район Мунго, с. Бомоно Ба Мбенгу; здобув середню освіту; за віросповіданням християнин-протестант; за національністю камерунець, етнічна приналежність бакака; рідна мова бакуері; володіє французькою вільно, англійською на середньому рівні; неодружений, що вбачається з анкети особи яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вибув з країни громадянської належності 30.01.2013р. авіарейсом Дуала (Камерун) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Перетнув кордон України легально.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 03.09.2018р. (справа №2018OD0136, реєстраційний номер заяви 141), позивач виїхав за межі Камеруну на навчання до України. Посилаючись на хворобу (епілепсія), позивач в анкеті зазначає, що зазнавав висміювання, в зв`язку з чим батько наполягав на його виїзді за кордон на навчання. Також позивач зазначив про небажання повертатись до країни громадянської належності, оскільки на півночі Камеруну виник збройний конфлікт, внаслідок якого зруйновано будинок позивача, а на території регіону, в якому мешкав позивач відбуваються мітинги проти держави. З метою протистояння зазначеним мітингам владою було спрямовано війська до селища позивача.

19.09.2018 р. на підставі проведених інтерв`ю та анкетування із ОСОБА_1 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками аналізу матеріалів особової справи заявника підтверджено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача притулку на території України подій або нових обставин для обґрунтованого побоювання не виявлено.

19.09.2018 р. відповідачем видано наказ №179 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Камеруну ОСОБА_1 , особова справа № 2018OD0136.

21.09.2018 р. позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області №5/1-697 від 19.09.2018р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 по справі №1540/4966/18 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі №1540/4966/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 28.11.2019 по справі № 1540/4966/18 відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2019 - залишено без змін.

18.06.2020 позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі».

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права. Правові спори виникають внаслідок порушення суб`єктивних прав у результаті протиправних дій, а також у разі невизнання або оспорювання суб`єктивних прав.

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим та містить розбіжності у повідомлених обставинах, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Елемент існування особистої загрози для позивача через обставину військового конфлікту в регіоні постійного проживання у разі повернення на Батьківщину викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності. Крім того, виявлені істотні обставини, які вказують на те, що по відношенню до позивача не були застосовані дискримінаційні заходи, упереджене ставлення, які б могли мати характер переслідувань, а саме: згідно з розповіддю позивача, він народився у м. Бомоно Ба Мбенгу (Камерун), також проживав протягом 2004-2008 роки у м. Еболова (Камерун), протягом 2009-2013 роки у м. Дуала (Камерун), в інших містах на території країни громадянської належності позивача не перебував до виїзду в Україну (арк. 1 анкети від 23.06.2020). Проте, позивач повідомляє про вбивство мирного населення камерунськими солдатами в селищі Нгарбух на початку 2020 року (арк. 2 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Крім того, за заявою позивач надає суперечливу інформацію під час анкетування, зазначаючи про військові дії в ніби його попередньому місці проживання (арк. 2 заяви від 18.06.2020). Однак, за матеріалами особової справи позивач ніколи не проживав раніше в селищі Нгарбух (арк. 1 анкети від 23.06.2020). Також, вбачається, що з метою посилення ефекту викладеної історії переслідування особа під час протоколу співбесіди від 26.06.2020 повідомляє про те, що його будинок родини знаходився в селищі Муненге, де саме і існує, з його слів, небезпечна ситуація (арк. З протоколу співбесіди від 26.06.2020). У свою чергу, не надавав інформацію про проживання в даній місцевості при проведенні анкетування (арк. 1 анкети від 23.06.2020). На прохання пояснити розбіжності, позивач зазначив, що не проживав в зазначеному місці, проте їздив туди на канікули, при цьому не зміг деталізувати інформацію, в який період його родина проживала в цьому селищі; також підтвердив, що постійно не проживав в Муненге, а в трьох вищевказаних містах, в яких він проживав на Батьківщині, наразі стабільна ситуація (арк. 3 протоколу співбесіди від 26.06.2020).

Інформація, яку надає позивач з приводу неможливості повернення на територію країни громадянської належності у зв`язку з активними військовими діями в регіоні постійного проживання є нечіткою, суперечливою, логічно неузгодженою, містить низку розбіжностей, які позивач не зміг належним чином обґрунтувати, що вказує на її неправдоподібність та суттєво знижує рівень довіри до заяви в цілому. Так, позивач обґрунтовує неможливість власного повернення на територію країни громадянської належності конфліктом між представниками державної влади Камеруну та жителями англомовних регіонів країни громадянської належності, що спричинило подальше виникнення збройного протистояння між сторонами конфлікту (арк. 4 анкети від 23.06.2020). Варто вказати, що позивач під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не надав детальної інформації стосовно періоду, учасників та локалізації зазначеного конфлікту, що міг би зробити у випадку дійсності власного відношення та ймовірного зв`язку з його учасниками або територією його проведення (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Крім того, позивач підтвердив, що не має жодного відношення до зазначеного конфлікту (арк. 7 протоколу співбесіди від 26.06.2020);

Позивач повідомив, що не може безпечно проживати в регіонах Камеруну, в яких стабільна ситуація через те, що він ніби уродженець англомовного регіону, через що може зазнати певних обмежень в життєдіяльності, проте встановлено, що під час проживання на Батьківщині він ніколи не зазнавав жодних проблем, утисків чи обмежень, не зміг навести достовірної подібної інформації (арк. 3-4 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Проте, наполягаючи на тому, що ймовірність небезпеки проживання в інших регіонах Камеруну існує для нього як представника англомовного регіону, все ж не зміг обґрунтувати дані твердження, так як не пояснив в чому особливість прізвищ людей з англомовних регіонів та з франкомовних, не навів прикладів (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Крім того, відомо, що позивач вільно володіє французькою мовою, а англійською мовою володіє лише на середньому рівні (арк. 3 анкети від 23.06.2020; арк. 2 протоколу співбесіди від 26.06.2020), що свідчить про неможливість ідентифікації позивача як уродженця англомовного регіону. Також відомо, що позивач вільно та безперешкодно здобував освіту в таких містах Камеруну, як Бомоно Ба Мбенгу , Еболова та Дуала (арк. 4 анкети від 23.06.2020). Отож, зазначена обставина не визнається ГУ ДМС України в Одеській області у якості причини неможливості повернення на територію країни громадянської належності: так, англійська мова не є рідною для позивача, мовою спілкування позивача вважається французька, якою він володіє значно краще за англійську, що додатково підтверджується, що процедура розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводилася з перекладом з французької мови. В будь-якому випадку, проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він матиме можливість спілкуватися рідною мовою у випадку повернення на територію країни громадянської належності (арк. 11 протоколу співбесіди від 26.06.2020);

Регіони, в яких попередньо проживав позивач (арк.1 анкети від 23.06.2020) не відносяться до регіонів, в яких проживає англомовна меншина та в яких відбувається «англомовна криза».

У свою чергу, позивачем надано суперечливі дані: так, під час повторного звернення від 18.06.2020 позивач зазначив, що в селищі Муненге, де, з його слів, нестабільна ситуація, він приїздив лише на канікули, так як там був будинок, який побудував його батько (арк. З протоколу співбесіди від 26.06.2020), проте під час звернення від 03.09.2018 позивач повідомив, що в цьому селищі його батько перебував у відрядженні, через що туди переїхала проживати вся родина і він проживав там до закінчення навчання в школі (арк. 1 анкети від 10.09.2018), що в цілому суперечить наданим відомостям щодо місця знаходження навчальних закладів, де здобував освіту позивач (арк. 3 анкети від 23.06.2020). Дані відомості свідчать про надання завідомо неправдоподібної інформації особою та навмисне введення в оману ГУ ДМС України в Одеській області;

Позивачем зазначено, що нововиявлені обставини в історії його переслідування полягають в тому, що він не має жодних відомостей про його сестер, а брат проживає в Центральній Африці (арк. 5 протоколу співбесіди від 26.06.2020 року), однак не обґрунтував належним чином, чому під час першого звернення він взагалі не повідомив про наявність однієї із сестер і брата (арк. 4 анкети від 10.09.2018)(арк.5 протоколу співбесіди від 26.06.2020), що викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності в цілому даного елементу. Так, за матеріалами особової справи відсутні відомості щодо існування небезпеки для рідних позивача під час їх проживання на Батьківщині;

Більш того, позивачем безперешкодно оформлено паспортний документ гр. Камеруну для виїзду за кордон у 2012 році на Батьківщині, а також у 2017 році у дипломатичному представництві Камеруну (арк. 1 анкети від 23.06.2020), який було надано позивачем лише в період повторного звернення до ГУ ДМС України в Одеській області. Тобто, незважаючи на висловлене небажання позивача повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з ймовірною загрозою його життю та безпеці на Батьківщині, він продовжує користуватися захистом країни громадянської належності.

Відповідно до ст. 99, 100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців»: що слід розуміти під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернуться на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянам, то не може розцінюватися як відмова у захисті згідно з визначенням. Термін "не бажає" відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності, його сенс розкриває фразою "в слідстві таких побоювань". Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач зазначив, що наразі не може повернутися на територію країни громадянської належності у зв`язку з проведенням активного збройного протистояння, обставиною руйнування будинку в с. Муненге (арк. 6 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Підтвердити наявною ІКП обставину руйнування будинку на Батьківщині в даному регіоні позивач не зміг, незважаючи на те, що про даний інцидент він дізнався нібито зі ЗМІ (арк. 8 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Проте ним надано суперечливі відомості, так під час першого звернення ним було повідомлено, що про руйнування будинку позивачу повідомила сестра (арк. 10 протоколу співбесіди від 19.09.2018). Слід зазначити, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо підтвердити належність, походження або будь-яке інше відношення позивача до зазначеного населеного пункту, так як з його тверджень та наданих паспортних документів фігурують лише три місцевості, а саме Бомоно Ба Мбенгу , Еболова та Дуала . Дані регіони не охоплені військовим протистоянням між органами державної влади та сепаратистськими формуваннями, мають необхідні для належного проживання комунікації, що також підтверджується під час проведення протоколу співбесіди (арк. З протоколу співбесіди від 26.06.2020). Додатково, слід зазначити, що під час проживання на території Камеруну позивач мав всі необхідні засоби для подальшого проживання, можливість цілковитого вільного переміщення, неодноразово добровільно змінював місце проживання (арк. 1 анкети від 23.06.2020), не зазнаючи при цьому елементів перешкод або переслідувань (арк. 12 протоколу співбесіди від 26.06.2020), що вказує на можливість добровільного повернення позивача до зазначених регіонів;

Позивач ніколи не мав проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності, ніколи не займався політичною діяльністю (арк. 12 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Також, проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача можливо встановити, що він ніколи не приймав участь у заходах або акціях, спрямованих на відділення регіону ймовірного постійного проживання на території Камеруну, не здійснював активних дій із зазначеного приводу, не пов`язаний з жодними сепаратистськими або радикальними формуваннями (арк. 4 анкети від 23.06.2020). Позивач не підтримує жодну із сторін регіонального конфлікту на Батьківщині (арк. 7 протоколу співбесіди від26.06.2020) ;

Позивач та члени його родини завжди мали той самий обсяг прав та обов`язків, що і інші громадяни Камеруну; його ніхто наразі не розшукує на Батьківщині, права позивача ніколи жодним чином не порушувались (арк. 12 протоколу співбесіди від 26.06.2020).

Водночас, можливість переслідування у зв`язку з ймовірним походженням позивача з англомовних регіонів (арк. 7 протоколу співбесіди від 26.06.2020) не визнається ГУ ДМС України в Одеській області, враховуючи відсутність жодних формально виражених або зовнішніх ознак, які б вказували на належність позивача до вищезазначених регіонів. З урахуванням проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, наявності низки суттєвих розбіжностей в його твердженнях, можливо зробити висновок, що повідомлена інформація із зазначеного приводу є неправдоподібною, використовується з метою введення в оману ГУ ДМС України в Одеській області для прийняття позитивного рішення по справі.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальним характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Гвінеї, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 31.03.2020 по справі № 420/4829/19 «колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять дійсно загальний характер і не підтверджують реального, а не уявного існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»

Враховуючи вищезазначене, проведений детальний аналіз матеріалів особової справи, тверджень позивача під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можливо зробити висновок, що звернення до ГУ ДМС України в Одеській області обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а необхідністю отримання тимчасової легалізації на території України.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача також можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Слід зазначити, що по відношенню до позивача на час його проживання на території країни громадянської належності не застосовувались тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження (арк. 13 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Зі слів позивача, йому не може загрожувати смертна кара (арк. 9 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Крім того, він не зміг обґрунтувати можливість застосування тортур стосовно нього у випадку повернення на Батьківщину (арк. 9 протоколу співбесіди від 26.06.2020). Також ані позивача, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на Батьківщині (арк. 12 протоколу співбесіди від 26.06.2020), за матеріалами особової справи відсутня інформація стосовно причетності його близьких родичів до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень на території Камеруну, позивач був забезпечений всім необхідним під час проживання в країні громадянської належності (арк. 12 протоколу співбесіди від 26.06.2020).

Таким чином, під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Суд звертає увагу, що відмовляючи позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Крім того, суд зазначає, що позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. Неможливість свого повернення він пов`язує з відсутністю підтримки від рідних та ймовірністю зазнати розправи, але від чиїх дій його життя може опинитись позивач назвати не зміг.

Відомостей про країну походження біженця та фактів підтверджуючих реальні побоювання позивачем за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності станом на час розгляду справи позивачем не надано.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським Судом з прав людини в справі «Каракуця проти України» (Karakutsya v. Ukraine, 18986/06, 16 лютого 2017 року) вказано, що сторони по справі повинні проявляти зацікавленість справою, бути обізнаними про хід розгляду спору.

Основною причиною звернення позивача за міжнародним захистом на території України є неможливість повернення до Камеруну через відсутність підтримки від рідних та ймовірність розправи.

Отже, за результатами розгляду можливо визначити, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. По відношенню до позивача не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Постанова Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №816/591/15-а, провадження №К/9901/4844/18).

Частиною 4 статті 8 Закону передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів чи осіб з країни походження, що унеможливлює існування на території країни походження.

З урахуванням зазначеного, наказ від 26.06.2020 року №121 прийнятий Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1, 3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на те, що позивач звільнений від оплати судового збору та відсутні докази щодо понесення інших видів судових витрат, керуючись ч. 5 ст. 139 КАС України, жодні судові витрати не стягуються з іншої сторони.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, 65045, м. Одеса, вул. Преображенська 44) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Токмілова Л.М.

.