Справа № 460/483/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/483/20 пров. № А/857/7752/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів- Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №460/483/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про скасування наказів та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції - Дудар О. М.,

час ухвалення рішення - 01.06 .2020 року,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 11.06.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення»; визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24 грудня 2019 року №910/03/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення»; зобов`язати Міністерство юстиції України поновити його на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26 грудня 2019 року із внесенням відповідного запису до трудової книжки; стягнути з відповідачів середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 грудня 2019 року по дату прийняття судом рішення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення». Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24 грудня 2019 року №910/03/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26 грудня 2019 року. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року у сумі 65112,60 грн. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць звернено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції не врахував того факту, що позивача звільнено саме на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (ліквідація державного органу), і вказаним Законом не передбачено необхідності пропозиції іншої роботи (посади державної служби) як умови звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу. Тому ліквідація державного органу як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною та достатньою підставою для її припинення. Крім того, оскільки розглядуваний спір стосується припинення державної служби (ст.87 Закону України «Про державну службу»), тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України, оскільки в Законі України «Про державну службу» відсутнє посилання на те, що такі відносини можуть бути врегульовані також і законодавством про працю. Також Законом України «Про державну службу» не встановлено обов`язку для суб`єкта призначення переводити державного службовця на іншу посаду у випадку ліквідації державного органу, а лише надає йому таке право, тобто наділяє його у даному випадку дискреційними повноваженнями, що не враховано судом першої інстанції. Крім того, на підставі наказів Міністерства юстиції України від 18 червня 2018 №2273/к «Про дисциплінарне провадження» та від 16 липня 2018 року №2642/к «Щодо продовження строку проведення службового розслідування» стосовно ОСОБА_1 було проведено службове розслідування, відповідно до висновків якого встановлено, що позивачем вчинено дисциплінарний проступок у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням ним посадових обов`язків, тому в суб`єкта призначення були обґрунтовані підстави скористатись своїм правом та дискреційними повноваженнями, та не здійснювати переведення позивача на рівнозначну посаду або нижчу посаду у державному органі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що фактично Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області не було ліквідовано, оскільки відділи державної виконавчої служби, відділи реєстрації актів цивільного стану та нотаріальні контори, маючи статус окремих юридичних осіб у складі Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, не ліквідовувалися, а лише змінили свою назву. Крім того, зі структури Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та структури Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вбачається, що по Рівненській області фактично відбулось скорочення 40 штатних одиниць, при цьому скорочення посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області не відбулось, а лише було перейменовано - на заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, призначення на посади за новим або зміненим штатним розписом інших осіб має здійснюватися після забезпечення гарантій на залишення на роботі працівників, які вже працюють в установі, організації, оскільки інакше роботодавець створює умови, за яких можливість реалізації права на залишення на роботі фактично нівелюється внаслідок зменшення вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю. Щодо покликань апелянта на дисциплінарне провадження щодо позивача у 2018 році, то такі є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили, що ОСОБА_1 не було переведено на рівнозначну посаду з підстав наявності такого дициплінарного провадження. Крім того, вказане дисциплінарне провадження було закрито, а ч.3 ст.77 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дисциплінарне провадження закривається у випадку відсутності проступку. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - Кміть М. Б. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

Представник Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності представника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 30 травня 2017 року №2001/к «Про призначення ОСОБА_1 » позивач з 30 травня 2017 року призначений на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (т.1, а.с.16).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п.1 Постанови №870); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п.2 Постанови №870).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком №1 до цієї Постанови №870, зокрема, включено Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком №2 до цієї Постанови №870, включено Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Відповідно до п.3 Постанови №870 міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) - Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

П.3 Постанови №870 також передбачає, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання Постанови №870 наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п.4 Наказу).

Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (пп.7 та 8 п.5 Наказу).

Матеріалами справи стверджується, що 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», попереджений про припинення державної служби на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження (т.1, а.с.8).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 2019 року Міністерство юстиції України видало наказ №4166/к «Про звільнення», згідно з яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 26 грудня 2019 року відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з припиненням державної служби.

Зі змісту цього наказу вбачається, що підставами видання такого зазначено постанову Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», попередження з відміткою про ознайомлення.

24 грудня 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області прийнято наказ №910/03/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення» (т.1, а.с.10).

Не погодившись з наказами Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24 грудня 2019 року №910/03/к, ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, і, оскільки відповідачем не було виконано обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 у новоутвореному Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції України, до якого перейшли повноваження Головного територіальним управлінням юстиції у Рівненській області, тому накази Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення» та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24 грудня 2019 року №910/03/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення», як похідний, є протиправними та підлягають скасуванню, і, як наслідок, позивач підлягає поновленню на посаді, і на його користь з Міністерства юстиції України підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

П.1 та п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» передбачають, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Ч.4, 5 ст.87 Закону України «Про державну службу» передбачає, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Відповідно до ч.5 ст.22 Закону України «Про державну службу» у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Разом з тим, Законом України «Про державну службу» не врегульований порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу, тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають також застосуванню положення КЗпП України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ч.2 ст.40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно зі ст.42 КЗпП України роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Ст.42 КЗпП України передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 інша робота за відповідною професією чи спеціальністю у новоутвореному державному органі, до якого перейшли повноваження Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, не пропонувалася.

При цьому, у Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Львів) станом на 04 листопада 2019 року існувала вакантна посада заступника начальника міжрегіонального управління - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). На зазначену посаду відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 12 листопада 2019 року №3278к було оголошено конкурс, переможця якого визначено наказом Міністерства юстиції України від 16 грудня 2019 року №3729/к (т.2, а.с.70).

Також були вакантними й інші посади, що віднесені до державної служби в цих та інших відділах, в тому числі нижчі за посаду, яку обіймав позивач, зокрема: 8 посад у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області (з них: заступник начальника управління-начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада).

Крім того, порівнюючи структуру та штатну чисельність на 2019 рік Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), можна дійти висновку про те, що фактично у Рівненській області відбулося скорочення 40 штатних одиниць.

Зокрема, згідно з довідкою Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 15 травня 2020 року №65/09/18-20 у період з 20 грудня 2019 року по 15 травня 2020 року було звільнено 72 працівники, які були державними службовцями, за їх заявами за переведенням для подальшої роботи у Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Львів), 24 працівники - звільнено у зв`язку з припиненням державної служби (т.2, а.с.134).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем вимог законодавства щодо вирішення питання про визначення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі. Не подано таких доказів і в ході судового розгляду справи.

Щодо доводів апелянта про те, що у спірних правовідносинах відбулася ліквідація Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, то колегія суддів вважає за необхідно зазначити таке.

Згідно з ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Відповідно до п.5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі Порядок №1074), орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

П.6 Порядку №1074 передбачає, що права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Згідно з ч.2 ст.104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч.1 ст.89, ч.4 ст.91 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2019 року проведено державну реєстрацію Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Львів) як юридичної особи, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис від 30 жовтня 2019 року № 1 048768 (т.1, а.с.66-78).

Згідно з правовою позицією, яка неодноразово була зазначена у постановах Верховного Суду (від 12 грудня 2018 року у справі №826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі №820/2932/16, від 04 липня 2019 року у справі №2а-108/12/2670), ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Тобто, якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Як вбачається зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», в ній не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Поряд з цим, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Західне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м.Львів), який визначено його правонаступником.

Тому до Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Львів) з 30 жовтня 2019 року (дата утворення) перейшли повноваження та функції, зокрема, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, яке втратило такі повноваження та функції згідно з п.3 Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції».

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація. При цьому, відповідачем не було запропоновано ОСОБА_1 інша робота за відповідною професією чи спеціальністю у новоутвореному державному органі, що у свою чергу свідчить про протиправність звільнення позивача.

Покликання апелянта на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню виключно положення Закону України «Про державну службу» колегія суддів до уваги не бере, оскільки п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», відповідно до якого звільнено позивача, передбачає як підставу припинення державної служби - ліквідація державного органу, а в спірному випадку фактично такої ліквідації не було.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що стосовно ОСОБА_1 було проведено службове розслідування, відповідно до висновків якого встановлено, що позивачем вчинено дисциплінарний проступок у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням ним посадових обов`язків, тому в суб`єкта призначення були обґрунтовані підстави скористатись своїм правом та дискреційними повноваженнями, та не здійснювати переведення позивача на рівнозначну посаду або нижчу посаду у державному органі, то такі також є безпідставними, оскільки, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, дисциплінарне провадження, на яке покликається апелянт, стосовно позивача закрито.

Відповідно до ч.3 ст.77 Закону України «Про державну службу» якщо під час розгляду дисциплінарної справи у діях державного службовця не виявлено дисциплінарного проступку, суб`єкт призначення приймає рішення про закриття дисциплінарного провадження стосовно державного службовця, яке оформляється наказом (розпорядженням).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не вирішувалося питання про визначення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, тому покликання апелянта на дискреційні повноваження щодо непереведення позивача на рівнозначну посаду або нижчу посаду у державному органі з підстав наявності дисциплінарного провадження є безпідставними.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що накази Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення» та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24 грудня 2019 року №910/03/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення», як похідний, є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Крім того, згідно з ч.1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України №108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

П.5 Порядку №100 передбачає, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно з п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З наявної в матеріалах справи довідки про заробітну плату ОСОБА_1 від 19 лютого 2020 року №5/55-767, яка видана Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області, вбачається, що заробітна плата позивача за жовтень 2019 року становила 13486,83 грн, за листопад 2019 року - 8837,41 грн, тому розмір середньоденного заробітку позивача становить 620,12 грн.

Таким чином, час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 27 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року складає 105 робочих днів, розрахований відповідно до листів Міністерства соціальної політики України про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2019 та 2020 роки, а тому на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 65112,60 грн (105 днів х 620,12 грн).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача з Міністерства юстиції України, оскільки ОСОБА_1 був прийнятий на державну службу в Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області та звільнений з посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, яке є окремою юридичною особою, і саме Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області здійснювало нарахування та виплату заробітної плати позивачу. При цьому, Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області на час апеляційного розгляду справи перебуває у стані ліквідації.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 65112,60 грн за період з 27 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року підлягає стягненню на користь позивача з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Крім того, відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, і, оскільки відповідачем не було виконано обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 у новоутвореному Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції України, до якого перейшли повноваження Головного територіальним управлінням юстиції у Рівненській області, тому накази Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення» та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24 грудня 2019 року №910/03/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к «Про звільнення», як похідний, є протиправними та підлягають скасуванню, належним способом захисту порушеного права позивача є поновлення його на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року в сумі 65112,60 грн без утримання податку на доходи та обов`язкових до сплати платежів підлягає стягненню на користь позивача з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, а не Міністерства фінансів України, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до положень ст.371 КАС України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо позовних вимог не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з Міністерства юстиції України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу прийняв рішення з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №460/483/20 в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та в цій частині прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року у сумі 65112 (шістдесят п`ять тисяч сто дванадцять) грн 60 коп. без утримання податку на доходи та обов`язкових до сплати платежів.

У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №460/483/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
Судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 14 вересня 2020 року.