Справа № 826/2521/16
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Григорович П.О.
судді: Аблов Є.В., Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року Справа № 826/2521/16

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Правдюка П.П.,

представника відповідача Вахненко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2020 року у справі

за позовом громадянина Ірану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

третя особа, яка не заявляє

самостійні вимоги

на предмет спору: Головне управління

Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправною та скасування рішення,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Громадянин Ірану ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про:

- визнання протиправним неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 1-16 від 22.01.2016 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що виникнення правовідносин, які є спірними в цій справі, позивач вже звертався до органів ДМС України із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з одних і тих саме підстав, відповідна заява вже розглядалася органами ДМС України, у задоволенні вимог позивача було відмовлено і правомірність відповідних дій та рішень ДМС України та її структурних підрозділів підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили (справа № 826/6168/18).

Крім того, суд зазначив, що позивача в країні його громадянської належності визнано винним у порушенні правил продажу алкоголю і Вказана вина визнана самим позивачем, його доводи щодо переслідувань за релігійною ознакою є суперечливими та безпідставними, а натомість з матеріалів справи вбачається наявність у позивача лише побоювань повернення до країни походження, які обумовлені кримінальною відповідальністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій наполягає на наявності правових підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; стверджує, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою; зазначає, що, звертаючись за захистом, він обґрунтував свої вимоги, але його заяву та викладені в ній підстави не було розглянуто, а також наголошує, що шукач притулку не повинен доводити факти, на які він посилається.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно та неправильно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в яких вони просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на безпідставності та необґрунтованості доводів апелянта та, зокрема, зазначаючи, що подана ним заява не підлягала розгляду відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.04.2013 позивач вперше звернувся до органу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 04.02.2015 № 60-15 у задоволенні його заяви було відмовлено.

Таке рішення оскаржено позивачем до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2015 № 826/6186/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2015, у задоволенні адміністративного позову відмовлено та, зокрема установлено, що причиною звернення позивача до міграційної служби є бажання заявника отримати статусу біженця для того, щоб легально проживати на території України та знайти собі роботу, а також, що жодних причин, які пов`язані з побоюваннями за своє життя та здоров`я, позивачем не висловлено.

Крім того, вказаним рішенням суду було встановлено, що позивач посилається на релігійні мотиви виключно з метою отримання позитивного рішення органу ДМС, а також, що у країні походження позивача притягнуто до відповідальності і він ухиляється від відбування покарання.

Позивач повторно звернувся до ГУ ДМС у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При повторному зверненні до органу міграційної служби, заявником не було повідомлено нових умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, окрім тих, оцінка яким вже була надана судом в рамках справи № 826/6168/18.

08.12.2015 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві видано наказ від 08.12.2015 № 1087, яким на підставі частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.12.2015 позивач оскаржив зазначений наказ до Державної міграційної служби України.

Рішенням ДМС України від 22.01.2016 № 1-16 скарга позивача була відхилена, у зв`язку з тим, що наказ ГУ ДМС у м. Києві № 1087 від 08.12.2015 є цілком правомірним та скасуванню не підлягає.

Позивач, вважаючи вищезазначене рішення ДМС від 22.01.2016 № 1-16 протиправним, звернувся до суду з цим позовом.

При цьому, безпосередньо наказ ГУ ДМС у м. Києві № 1087 від 08.12.2015 позивачем у цій справі не оскаржується.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол), Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 (далі - Директива № 8043/04), Директивою Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» від 26.06.2013 № 2013/32/EU (далі - Директива № 2013/32/EU).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Законом № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Директива № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

У частині першій статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У Практичних рекомендаціях «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», виданих 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, роз`яснено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно зі статтею 40 Директиви № 2013/32/EU з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником.

Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті.

Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав - членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави - члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що національним законодавством регламентовано чітке імперативне обмеження щодо повторного розгляду заяви однієї і тієї ж особи про надання їй статусу біженця або такої, що потребує додаткового захисту, якщо до цього вона зверталася з такою заявою з тих самих підстав і нових обставин для надання їй відповідного статусу не виникло.

При цьому, зазначене імперативне обмеження відповідає європейським міжнародним стандартам та має на меті попередження зловживань заявниками своїми правами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що до звернення із заявою 08.12.2015 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач вже звертався до органів ДМС України з аналогічною заявою (15.04.2013) з тих самих підстав, нових обставин, які б свідчили про необхідність надання позивачу захисту, не виникло та основні доказові елементи його заяви не змінилися.

Крім того, судовими рішеннями у справі № 826/6168/15, що набрало законної сили, вже перевірялися підстави, на які посилається позивач, та було встановлено правомірність відмови в наданні йому запитуваного статусу.

У своїх висновках, викладених в рішеннях від 28.11.1999 по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24.07.2003 по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Крім того, апеляційний суд відзначає, що актуалізована інформація по країні походження заявника не підсилює рівень обґрунтованості його заяви від 08.12.2015 та не створює нових умов для повторного розгляду її по суті.

Доводи апелянта про те, що законодавчі критерії визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту змінились у бік розширення, тому він отримав додаткові підстави для подачі документів, але відповідачі проігнорували ці обставини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як було правильно встановлено судом першої інстанції, нові умови, які з`явилися у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин, натомість, будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині позивачем наведено не було.

Твердження апелянта щодо наявності правових підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є безпідставними з огляду на вищезазначене.

При цьому, аналізуючи доводи апелянта, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач у цій справі не оскаржує безпосередньо рішення ГУ ДМС у м. Києві про відмову в наданні йому запитуваного статусу, а оскаржує лише рішення ДМС, ухвалене за результатами розгляду його скарги на вказане рішення територіального органу, що, крім іншого, не є належним способом захисту.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга громадянина Ірану ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду першої інстанції, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 вересня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: