Справа № 640/13160/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року м. Київ № 640/13160/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчук Тараса Володимировича

про скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Оружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчук Тараса Володимировича (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 14 березня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №58530018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржуваною постановою від 14 березня 2019 року стягнуто з неї, як боржника, основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10% суми, що підлягала стягненню. Проте, виконавчий документ відповідачем повернуто стягувачу без виконання, тобто відсутні підстави для стягнення основної винагороди приватного виконавця у зазначеному в оскаржуваній постанові розмірі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов відповідач вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду та зазначає, що ним вчиняються дії, визначені Законом України «Про виконавче провадження» в рамках виконавчого провадження №58530018. Виконавчий документ стягувачу не повертався. Сума основної винагороди приватного виконавця постановою від 04 березня 2019 року «Про стягнення з боржника основної винагороди» визначена відповідно до статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмір і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчук Тараса Володимировича від 04 березня 2020 року відкрито виконавче провадження №58530018 з примусового виконання виконавчого листа №754/4353/17, виданого 17 січня 2019 року Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 17 листопада 2014 року, що складає 1103823,75 грн., звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 17 листопада 2014 року - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ѕ частини на праві власності ОСОБА_1 , ј квартири належить на праві власності ОСОБА_3 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною в розмірі 517 000,00 грн.

Так, щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає, що згідно положень частини п`ятої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідач вказує, що постанову про відкриття виконавчого провадження №58530018 від 04 березня 2019 року позивач отримала 02 квітня 2019 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Проте, з наданого відповідачем рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення неможливо встановити, що саме було надіслано на адресу позивача.

Натомість позивач вказує, що оскаржувану постанову вона не отримувала, про її наявність дізналась з повідомлення приватного виконавця від 05 лютого 2020 року №85, яке отримано нею 10 червня 2020 року.

Доказів на спростування викладеного відповідачем не надано.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 на усій території України установлено карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) з 12 березня 2020 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) " в редакції від 30 березня 2020 року № 540-ІХ визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Позивач з даним позовом звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва 15 червня 2020 року.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404-VIII ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі по тексту - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно частини першої статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно пункту 1 частини першої, частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

З матеріалів справи вбачається, що 04 березня 2019 року ОСОБА_2 подано до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчук Тараса Володимировича заяву про відкриття виконавчого провадження разом із виконавчим листом №754/4353/17, виданим 17 січня 2019 року Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 17 листопада 2014 року, що складає 1103823,75 грн., звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 17 листопада 2014 року - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ѕ частини на праві власності ОСОБА_1 , ј квартири належить на праві власності ОСОБА_3 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною в розмірі 517 000,00 грн.

Так, судом встановлено та сторонами не заперечується, що названий вище виконавчий лист оформлений відповідно до статті 4 Закону №1404-VIII, строк пред`явлення такого виконавчого листа до виконання станом на час прийняття оскаржуваної постанови від 04 березня 2019 року не закінчився.

Позивачем не наведено та судом не встановлено наявності підстав, визначених частиною четвертою статті 4 Закону №1404-VIII, для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

Відповідно до частин першої - третьої статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Пунктом 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643, визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Частинами шостою та сьомою статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" встановлено, що основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Суд наголошує, що частинами четвертою та п`ятою статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм слід зробити висновок про те, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру здійснюється вже після завершення виконавчого провадження.

Так, зі змісту оскаржуваної постанови від 14 березня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №58530018 вбачається, що такою постановою виключно відкрито назване виконавче провадження (пункт 1), зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (пункт 2), роз`яснено право на оскарження такої постанови та право на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

Основна винагорода державного виконавця оскаржуваною постановою від 14 березня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №58530018 не стягується та її сума не визначена.

Судом встановлено, що постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Артемчук Тараса Володимировича від 04 березня 2020 року стягнуто з боржника - ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця в розмірі 110382,38 грн.

Проте, постанова від 04 березня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди не є предметом розгляду даної справи.

Одночасно суд зауважує, що доводи позивача про те, що виконавчий лист №754/4353/17, виданий 17 січня 2019 року Деснянським районним судом міста Києва, повернуто стягувачу спростовано наявною в матеріалах справи копією матеріалів виконавчого провадження №58530018.

Судом встановлено, що відповідачем в рамках виконавчого провадження №58530018 вчиняються дії, визначені Законом України «Про виконавче провадження», з примусового виконання зазначеного вище виконавчого документа.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування виконав та довів правомірність та обґрунтованість оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко