Справа № 120/3294/20-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 вересня 2020 р. Справа № 120/3294/20-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

про: визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у якому просить визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити дії.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він є особою, яка зазнала політичних репресій і була незаконно переміщена в 1941 році із Запорізької області до Республіки Казахстан та взята на облік, як спецпоселенець в 1943 році, що підтверджується наявними довідками. У зв`язку з чим позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про перерахунок стажу відповідно до ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за час перебування у засланні в потрійному розмірі та просить здійснити перерахунок пенсії керуючись п. "г" ст. 77 Закону України "Про Пенсійне забезпечення" згідно з яким пенсія повинна бути підвищеною на 50% від мінімальної пенсії за віком.

У відповіді на звернення пенсійний орган відмовив у задоволені заяви, пояснюючи це тим, що позивачу як реалібітованому пенсіонеру виплачується підвищення до пенсії у розмірі 54,40 грн., згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654.

Представником пенсійного органу надано відзив на позовну заяву, в якому останній не погодився з позовними вимогами у повному обсязі. Зазначив, що управлінням на звернення позивача було надано відповідь інформаційного характеру, оскільки ОСОБА_1 не було дотримано вимог порядку звернення для перерахунку пенсії.

Крім того зазначає, що для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в п. 5-7 ст. 2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років", приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на вислання осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

У зв`язку з чим наголошує, що надана позивачем довідка про реабілітацію № 27.01.1994 № 17-3-462, видана прокуратурою Кустанайської області не може бути врахована для обрахунку стажу в потрійному розмірі, оскільки вона не містить підстави видачі, а саме печатка на вказаній довідці не читається.

Дослідивши наявні матеріали справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України, отримує пенсію за віком, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 .

Згідно довідки МВД Республіки Казахстан виданої управлінням внутрішніх справ Кустанайської області від 20.01.1994 року за № 11/12/ц-91 встановлено, що ОСОБА_1 , був виселений із Запорізької області в 1941 році до Семиозерського району Кустанайської області та поставлений на облік, як спецпоселенець в 1943 року. А вже 1955 році знятий із зазначеного обліку.

Також згідно довідки про реабілітацію, виданої прокуратурою Кустанайської області за № 17-3-462 від 27.01.1997 року встановлено, що ОСОБА_1 , незаконно виселений в адміністративному порядку згідно національних та інших мотивів в 1941 році. Стояв на обліку в органах МВС без права пересування з 1943 року по 1955 рік.

На підставі указу президента СССР від 13.08.1990 року "О востановлении всех прав жертв политических репресий 20-50 гг" та Закону Республіки Казахстан "О реабилиттации жертв массовых политических репрессий" від 14.04.1993 року ОСОБА_1 реабілітований.

Крім того позивач має статус реабілітованої особи, що підтверджується посвідченням № 1 виданим 27.02.2020 року Шляхівською сільською радою, відповідно до якого має право на пільги і компенсації встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні".

На звернення позивача від 29.05.2020 року, щодо його пенсійного забезпечення, управління листом від 19.06.2020 року № 2405-2265/В-02/8-0200/20 повідомило, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 розмір підвищення до пенсії встановлено у розмірі 54,40 грн. А також вказано, що надана довідка про реабілітацію не може бути врахована для обрахунку стажу в потрійному розмірі оскільки не містить підстави видачі та печатка на вказаній довідці не читається.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою пенсійного органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи підстави позову та відзиву, з`ясуванню підлягає наявність чи відсутність підстав для виплати позивачу, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", та зарахування часу виселення на спецпоселення у потрійному розмірі в стаж роботи для перерахунку трудових пенсій відповідно до ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Нормою ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958 року, за винятком осіб, зазначених у ст. 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за ст. 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958 року і ст. 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28.10.1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14.04.1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за ст. 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (ст. 1 доповнено ч. 3 згідно із Законом № 2353-12 від 15.05.1992 року).

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" внесено ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінено назву закону на: "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", а також викладено в новій редакції преамбулу та ст.ст. 1, 3, 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України "Про тлумачення Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні". Зміни набули чинності 05.05.2018.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" реабілітованими визнаються особи: які до 24.08.1991 року обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24.08.1991 року були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24.08.1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених п. 1-5, за законодавчими актами, передбаченими п. 6-14, за діяння, передбачені п. 15-22 ст. 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24.08.1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 4 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" передбачено "поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей".

Згідно з п. 2.13 постанови Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі ст. 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Згідно з п. "г" ч. 1 ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до п. 6 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення". Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" № 654 від 16.07.2008 року визначено, що з 01.09.2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Прожитковий мінімум, відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України "Про прожитковий мінімум" застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення", який має вищу юридичну силу, а не п.п. 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а.

Аналізуючи співвідношення п.п. 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654 та п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про пенсійне забезпечення", як нормативно-правового акту вищої юридичної сили.

В ході розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_1 надано статус потерпілого від політичних репресій та видано посвідчення реабілітованої особи також в матеріалах справи наявна довідка МВД Республіки Казахстан видана управлінням внутрішніх справ Кустанайської області від 20.01.1994 року за № 11/12/ц-91 згідно якої встановлено, що ОСОБА_1 був виселений із Запорізької області в 1941 році до Семиозерського району Кустанайської області та поставлений на облік, як спецпоселенець.

Крім того, довідкою виданою прокуратурою Республіки Казахстан області за № 17-3-462 від 27.01.1997 року встановлено, що ОСОБА_1 , незаконно виселений в адміністративному порядку згідно національних та інших мотивах в 1941 році. Стояв на обліку в органах МВС без права пересування з 1943 року по 1955 рік.

На підставі указу президента СССР від 13.08.1990 року "О востановлении всех прав жертв политических репресий 20-50 гг" та Закону Республіки Казахстан "О реабилиттации жертв массовых политических репрессий" від 14.04.1993 року ОСОБА_1 реабілітований.

Отже ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Підвищення до пенсії, яке виплачується позивачу в обсягах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654, звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить Закону України "Про пенсійне забезпечення", який має вищу юридичну силу.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком.

Також суд звертає увагу, що довідки про реабілітацію видаються реабілітованим особам саме на їх вимогу, органами внутрішніх справ за наявності у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на виселених осіб тощо), а за відсутності таких документів - районними комісіями по поновленню прав реабілітованих після встановлення ними факту виселення.

Довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього СРСР або його державними органами, є чинними на території України.

Досліджуючи наявну в матеріалах справи довідку про реабілітацію № 17-3-462 від 27.01.1994 року суд зазначає, що печатка є чіткою та зрозумілою, у зв`язку з чим суд не приймає твердження пенсійного органу, що довідка про реабілітацію видана прокуратурою Кустанайської області не може бути врахована з тих підстав, що вона не містить саме підстави видачі, а також те, що печатка на вказаній довідці не читається, як безпідставні та необгрунтовані.

А тому суд визнає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не проведенні перерахунку пенсії позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому ст. 58 та п. "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про визнання бездіяльності ГУ ПФУ у Вінницькій області, які полягають у не проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у передбаченому п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 50 процентів від мінімальної пенсії за віком підлягають задоволенню.

Стосовно проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі відповідно до вимог ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Відповідно до ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Відповідно до визначення, яке міститься у ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована в потрійному розмірі.

Суд встановив, що ОСОБА_1 був примусово виселений на спецпоселення, тобто відповідно до ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" перебував у засланні, а відтак має право на зарахування часу його заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити перерахунок стажу позивача згідно ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" час перебування в засланні в потрійному розмірі також належить задовольнити.

Крім того, суд вважає за належне надати оцінку зазначеним твердженням відповідача стосовно того, що позивач не звертався у відповідності до вимог визначених порядком № 22-1 із заявою про перерахунок пенсії.

Із наявних матеріалів справи визначено, що відповідач не прийняв жодного рішення щодо звернень позивача 29.05.2020 року. Управління лише зазначило, що позивачу встановлено підвищення до пенсії у розмірі 54,40 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів від 16.07.2008 року № 654, а також проінформувало, що довідку про реабілітацію від 27.01.1994 року за № 17-3-462 для обрахунку стажу в потрійному розмірі не може взяти до уваги оскільки печатка на вказаній довідці не читається.

Підсумовуючи зазначене, судом також враховано, що позивач не надав доказів звернення до управління про перерахунок пенсії відповідно до приписів згаданої норми Закону, більше того він і не оскаржує рішення управління, які прийняті у цей період.

У зв`язку з чим, суд керується нормами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Разом з тим, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії в розмірі 50 процентів від мінімальної пенсії за віком згідно п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та перерахунок стажу роботи згідно ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, та проводити відповідні виплати, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано з моменту звернення до управління, тобто 29.05.2020 року.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 протиправною.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок стажу ОСОБА_1 згідно ст. 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за час перебування в засланні в потрійному розмірі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснти перерахунок пенсії ОСОБА_1 згідно ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка дає право на збільшення призначеної пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович