Справа № 120/2124/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 вересня 2020 р. Справа № 120/2124/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду, з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області; третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області щодо відмови добровільно відшкодувати завдану позивачу матеріальну шкоду;

- зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області стягнути з Державного бюджету України на користь позивача шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 10 775,21 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що починаючи з 01.02.2015 року по 01.07.2016 року відповідачем із сум нарахованої до виплати пенсії щомісячно утримано та перераховано у бюджет 9795,65 грн. податку на доходи фізичних осіб та 979,56 грн. військового збору, що складає всього 10 775,21 грн.

Крім того, позивач зазначив, що рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року у справі №1-6/2018р положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та таким, що втратило чинність, що також свідчить про протиправність дій відповідача щодо оподаткування йому пенсії.

Таким чином, позивач вважає, що порушені його права, обмежено набуте право на пенсію та завдана шкода, яка полягає у невиплаті частини призначеної пенсії.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо відмови добровільно відшкодувати завдану шкоду протиправною, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року даний адміністративний позов залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

18.06.2020 року на виконання вимог ухвали від 29.05.2020 року позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою суду від 26.06.2020 року, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

10.07.2020 року представником відповідача подано відзив на адміністративний позов. У відзиві зазначено, що положення ст.1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У випадках, коли закони чи інші нормативно - правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27.02.2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними). Положенням абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України було передбачено зокрема, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій або місячного довічного утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність ( у розрахунку на місяць), встановленого на 01 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення.

Таким чином, починаючи з 28.02.2018 року з урахуванням рішення Конституційного суду України №1-р/2018 року утримання з пенсії позивача припинено. Механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким Законом не врегульований.

Вказує, що положеннями ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

20.07.2020 представником Державної казначейської служби України подано письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, у яких останній заперечує щодо задоволення даного позову, посилаючись на обставини, які є аналогічними тим, що наведені представником відповідача у відзиві на позовну заяву.

13.07.2020 року позивач подав відповідь на відзив, у якому просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Відповідно до наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 093 - в/к від 15.07.2020 року суддя Шаповалова Т.М. перебувала у щорічній оплачуваній відпустці з 10.08.2020 року по 04.09.2020 року.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши інші докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у місті Вінниці та отримує пенсію за вислугою років, призначену відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці розмір пенсії позивача становив з січня 2014 року по січень 2015 року - 6354,30 грн., з лютого 2015 року по березень 2015 року - 5908,75 грн., вересень - 2015 року; жовтень 2015 року - 8743,89 грн., з листопада 2015 року по грудень 2015 року - 9570,81 грн., з січня 2016 року по червень 2016 року - 9650,01 грн., з липня 2016 року по грудень 2016 року - 10 740 грн., у зв`язку з чим із пенсії позивача за період з 01.02.2015 року по 01.07.2016 року було утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі 9795,65 грн. та військового збору в сумі 979,56 грн., а всього на суму 10 775,21 грн.

Разом із тим, встановлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано неконституційними положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

З огляду на визнання неконституційними положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, позивач вважає, що утриманий з його пенсії податок з доходів фізичних осіб та військовий збір є шкодою у розумінні ст. 22, 1175 ЦК України.

23.05.2019 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці з заявою про повернення йому незаконно утриманого податку з пенсії за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 року в розмірі 10 775,21 грн.

За наслідками розгляду заяви, листом Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці № 1414/4-32-2/05 від 29.05.2019 року позивача повідомлено про те, що відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» у зв`язку з набранням чинності змінами до Податкового кодексу України (ст. 164 п. 164.2) з 01.02.2015 року податок на доходи фізичних осіб утримується з суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати, ставка податку складає 15%. Об`єктом оподаткування військового збору є розмір доходу, з якого справляється податок на доходи фізичних осіб, де ставка збору становить 1,5%. Відповідно до ст. 168 Податкового кодексу України нарахування та утримання податку і військового збору сплачується до державного бюджету.

Листом Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області № 07.16-10/2111 від 28.12.2019 року відмовлено у стягненні з Державного бюджету України на користь позивача 10 775,21 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії. Повідомлено позивача, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області несе відповідальність за державу та за дії інших органів державної влади.

Таким чином, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невідшкодування йому в добровільному порядку матеріальної шкоди в сумі 10 775,21 грн., позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Приписами Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII до Податкового кодексу України внесено зміни, які набрали чинності з 01.07.2014. Згідно з цими змінами статтю 164 Кодексу доповнено новим пунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIIIдо зазначеного підпункту Кодексу внесено нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» від 02.06.2016 №1411-VІІІ, який набрав чинності з 01.07.2016, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України викладено в наступній редакції: «суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці розмір пенсії позивача становив з січня 2014 року по січень 2015 року - 6354,30 грн., з лютого 2015 року по березень 2015 року - 5908,75 грн., вересень - 2015 року; жовтень 2015 року - 8743,89 грн., з листопада 2015 року по грудень 2015 року - 9570,81 грн., з січня 2016 року по червень 2016 року - 9650,01 грн., з липня 2016 року по грудень 2016 року - 10 740 грн.

За періоди, в які пенсія позивача перевищувала розмір, встановлений ПК України, було утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі у сумі 9795,65 грн. та військового збору в сумі 979,56 грн., а всього на суму 10 775,21 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України(справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

В ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачена аналогічна норма про те, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що пенсія позивача оподатковувалась податком на доходи фізичних осіб та військовим збором до прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2018 № 1-р/2018.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню у відповідності до чинного на той момент законодавства.

Таким чином, у період з 01.01.2015 по 01.07.2016 пенсія позивача була об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

В суду відсутні докази про утримання з пенсії позивача податку на доходи фізичних осіб та військового збору після 27.02.2018 - втрати чинності абзацу 1 підпункту 164.2.19 Податкового кодексу України.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В частині 3 статті 152 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Позивач вважає, що шкода, завдана йому прийняттям закону, який визнано неконституційним є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст. 1175 Цивільного кодексу України та є упущеною вигодою, під якою розуміються доходи, які він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд враховує таке.

Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (стаття 1175 Кодексу).

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Однак, на переконання суду визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 Цивільного кодексу України.

В частині 2 цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд зазначає, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в судовому порядку судом не визнані незаконними та не скасовані.

В свою чергу положення статті 1175 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

В той же час, ч. 3 ст. 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Враховуючи наведені норми Цивільного кодексу України і Конституції України, суд вважає, що порядок відшкодування шкоди завданою нормою, яка визнана незаконною і скасована та нормою, яка визнана неконституційною, відрізняються, а тому у даному випадку положення ст. 1175 ЦК України не можуть бути застосовані.

Щодо посилання позивача на порушення його права на мирне володіння майном, та як наслідок порушення статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), суд зазначає наступне.

Так, право власності має фундаментальний характер та захищається згідно з нормами законодавства України (ст. 41 Конституції України) з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції`від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Булвес`АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону чи нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення пункту 1 передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію "законів".Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним.

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини «Валентина Ніканорівна Великода проти України» від 03 червня 2014 року (заява № 43331/12) зазначено про те, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акта, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. Зменшення розміру пенсії могло бути обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася Україна.

Так, пенсія позивача у період з 01.07.2014 року по 01.06.2016 року підлягала оподаткуванню на підставі норми Закону, яка була чинною та визнана неконституційною лише 27.02.2018 року.

За приписами вимог п. 4 ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з вимогами ст. 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Держава Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області (, вул. Замостянська, 7, м. Вінниця, 21007)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Державна казначейська служба України ( , вул.. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601)

Повне судове рішення складено та підписано суддею 11.09.2020 року.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна