Справа № 580/2264/20
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2020-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року справа № 580/2264/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

25.06.2020 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі - позивач) подав у Черкаський окружний адміністративний суд до Служби безпеки України (01601, м.Київ, вул.Володимирська, буд.33; ) (далі - відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби;

стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 485363,20грн.

В обґрунтування позову зазначено, що на виконання судового рішення відповідач виплатив позивачу кошти, які є складовою його грошового забезпечення, з порушенням строку їх виплати на 320днів після звільнення до часу виплати присудженої компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Крім того, виплачена з порушенням строків грошова компенсація за неотримане речове майно та одноразова грошова допомога при звільненні. Тому вважає, що має право на компенсацію середнього заробітку за час такої затримки розрахунку щодо компансації додаткової відпустки за 320днів з 12.07.2019 до 27.05.2020, розрахованого з середньоденного грошового забезпечення перед звільненням в розмірі 1516,76грн. заробітної плати в сумі 485363,20грн.

Ухвалою суду від 15.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд правилами спрощеного позовного провадження. Також встановлено відповідачу строк, тривалістю п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, для надання відзиву на позовну заяву та доказів, повідомлено про строки для надання клопотань про розгляд справи з викликом у судове засідання. Згідно з даними рекомендованих повідомлень вказану ухвалу позивач та відповідач отримали 20.07.2020.

Ухвалою від 04.08.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи правилами загального позовного провадження.

05.08.2020 на адресу суду надійшов відзив відповідача з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Стверджує, що з позивачем проведений повний розрахунок на підставі рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 у справі №580/623/20, яке грунтувалося на правових висновках у зразковій адміністративній справі №620/4218/18, та зазначає, що до його ухвалення підстави для виплати компенсації за невикористану відпустку учаснику бойових дій у відповідача були відсутні. Акцентує, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах, а проходять військову службу. Тому на спірні правовідносини не поширюють дію норми Кодексу законів про працю України.

10.08.2020 позивач подав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і грошових компенсацій за неотримане речове майно, невикористані дні відпусток, грошової допомоги при звільненні) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Тому при вирішенні цього питання необхідно застосувати загальні норми законодавства України, а саме Кодексу законів про працю України, який прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання такого обов`яку з вини власника або уповноваженого ним органу згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України є підставою для відповідальності.

25.08.2020 відповідач подав суду заперечення проти відповіді на відзив, в обгрунтування якого вказав, що компенсація за невикористане речове майно, одноразова грошова допомога при звільненні відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначаються як компенсаційні виплати та допомоги, які не входять до структури грошового забезпечення, не є грошовим забезпеченням, а строки їх виплати законодавством не визначені та не охоплюються предметом юридичної відповідальності в розумінні ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.

Всі документи, що надійшли від учасників, суд долучив до матеріалів справи, як докази.

Ухвалою від 10.09.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача щодо витребування податкової інформації про доходи позивача після звільнення на час вирішення спору.

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх повідомленням та викликом суду не надійшло, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З витягу з наказу відповідача від 16.08.2018 №1077-ОС суд установив, що позивача призначено до Департаменту захисту національної державності.

Згідно з посвідченням від 10.12.2014 серії СБ №000967 (а.с.20) позивач має статус учасника бойових дій.

З даних витягу з наказу від 04.07.2019 №864-ОС суд встановив, що позивач звільнений з військової служби у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів, виключений зі списків особового складу з 12.07.2019.

Позивач звернувся до відповідача заявою від 11.09.2019, в якій просив виплатити грошову компенсацію за невикористані 84 календарні дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій.

У подальшому між сторонами вирішений спір Черкаським окружним адміністративним судом рішенням від 15.04.2020 (справа №580/623/20), що набрало законної сили 07.08.2020, яким визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки учаснику бойових дій за 2014-2019 роки з розрахунку грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 липня 2019 року та зобов`язано здійснити її нарахування та виплату з розрахунку грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 12 липня 2019 року.

Згідно з листом Фінансово-економічного управління відповідача від 04.06.200 вих№81/2/1-6-42/5 щодо виконання вказаного рішення суду позивачу повідомлено про таке виконання та здійснення повного розрахунку у травні 2020року відповідно до платіжного доручення від 26.05.2020 №2981. Даними виписки з карткового рахунку позивача (№ НОМЕР_2 ) підтверджується зарахування 27.05.2020 коштів згідно зі вказаним рішенням суду в сумі 64742,67грн.

Суд встановив, що відповідач провів розрахунки у зв`язку зі звільненням позивача:

компенсація за неотримане речове майно в сумі 39004,24 грн. виплачена 23.07.2019, що підтверджується платіжним дорученням від 22.07.2020 №4300;

одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 305168,50 грн. отримана особисто позивачем в касі ФЕУ СБУ 20.08.2019, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за липень 2019 №7061;

компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій у сумі 64742,67 грн. на підставі рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 у справі №580/623/20 виплачена 27.05.2020, що підтверджується платіжним дорученням від 26.05.2020 №2981.

Вважаючи необгрунтованою затримку у виплаті вказаних коштів, позивач звернувся в суд зі вказаним вище позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п.12 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з ч.8 ст.10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім п.14 ст.10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, нарахування та виплата компенсації з невикористаної відпустки є складовою для повного розрахунку при звільненні особи.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) (пункт 34) у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1ст.12 Закону № 3551-XII.

Згаданим вище рішенням Черкаського окружного адміністративного суду підтверджено, що відповідач протиправно не нарахував позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій. Водночас частиною 4 ст.77 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виплата компенсації за речове майно та допомоги не в день звільнення позивача сторонами визнана та підтверджена вказаними вище доказами. Тому суд дійшов висновку про обгрунтованість тверджень позивача, що протиправна бездіяльність відповідача щодо невчасного повного розрахунку при звільненні є протиправною.

Доводи відповідача щодо непоширення на заявлені спірні правовідносини норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не є обгрунтованими з огляду на таке.

Суд відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України враховує правовий аналіз можливості застосування ст.ст.117, 118 КЗпП України у відносинах публічної служби, висловлений в постановах Верховного Суду (далі - ВС): від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 справа №320/6808/18, від 28.02.2020 справа №817/1427/17, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 у справі №809/366/17, - щодо подібних правовідносин із виплати компенсацій за затримку розрахунку при звільненні.

Зокрема, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. У вказаних справах ВС дійшов висновку, що положення ст.ст.117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Відповідно до ст.20 Закону України від 03.07.2020 №2229-XII "Про Службу безпеки України" (далі - Закон №2229-XII) умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Стаття 21 Закону №2229-XII визначає правове регулювання трудових відносин працівників Служби безпеки України, відповідно до якої трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної дадаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України.

Згідно зі ст.117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Доводи відповідача з приводу відсутності чіткого законодавчого врегулювання статусу вказаної відпустки та часу встановлення єдиної судової правозастосовної практики не спростовують наявності визначеної судом у згаданому вище рішенні протиправності його бездіяльності щодо необхідності нарахування та виплати компенсації позивачу невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Отже, спірна бездіяльність відповідача не відповідає закону з часу його звільнення до часу фактичного повного розрахунку.

Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, право позивача на отримання на підставі вимог ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь ствержуваний ним у позові (з часу звільнення до 27.05.2020 - 320днів) період затримки розрахунку доведене.

Щодо його розміру суд врахував.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки відповідача від 03.08.2020 №21/2/2-810 про грошове забезпечення позивача за два останні 2 місяці перед звільненням з військової служби становить 46949,00 грн. (за травень - 23474,50 грн. +за червень - 23474,50 грн.).

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки) за 320 днів з дня звільнення -12.07.2019 до повної фактичної виплати - 27.05.2020, виходячи із розрахунку 769,65 грн. в день (сума коштів, нарахована за травень і червень 2019року, / 61 календарний день служби) і становить 246289,83грн.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. В той же час, відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд звернув увагу, що заявлена до стягнення сума розрахована позивачем відповідно до довідки від 10.10.2019 №21/2/2-1100, дані за травень і червень 2019 року якої більші, ніж вказані у довідці відповідача від 03.08.2020 № 21/2/2-810. З даних листів відповідача (вих. від 28.07.2020 №21/3/1-2074, від 30.07.2020 №16/3568) суд встановив, що така різниця пов`язана зі включення у дохід позивача одноразового додаткового забезпечення, право на яке набув у червні 2019року), що згідно з підп."б" п.4 Порядку не підлягає включенню в розрахунок середньоденної заробітної плати. Відповідно до вказаної норми при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Тому із заявленої позивачем суми коштів обгрунтованою та доведеною є виключно 246289,83грн. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною 2 статті 4 Закону України від 27.02.2020 №3674-VI "Про судовий збір" визначено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру фізичною особою розмір ставки судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України від 14.11.2019 №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму на одну особу для працездатних осіб на 2020 рік, а саме - 2102,00 грн.

Доведеним є понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору за звернення до суду з позовом в сумі 4853,70грн згідно з квитанцією від 10.07.2020 №9, як за позовну вимогу майнового характеру.

Зважаючи на результат вирішеного спору наявні підстави стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача їх частину, пропорційно до задоволеного позову - 2462,89грн. (246289,83грн * 1 /100 = 2462,89грн. (1% ціни позову).

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 134-139, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33; ) щодо непроведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 .

Стягнути зі Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з військової служби з 12.07.2019 до 27.05.2020 (320днів) у сумі 246289,83грн. (двісті сорок шість тисяч двісті вісімдесят дев`ять гривень вісімдесят три копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

2. Стягнути зі Служби безпеки України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору і розмірі 2462,89грн. (дві тисячі чотириста шістдесят дві гривні вісімдесят дев`ять копійок).

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя А.М. Бабич

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 11.09.2020.