Справа № 500/2576/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2576/19 пров. № А/857/2937/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року (прийняте у м. Тернополі суддею Подлісною І.М. за правилами спрощеного позовного провадження; дата складення рішення у повному обсязі 23 січня 2020 року) в адміністративній справі № 500/2576/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - ГУ ДФС у Тернопільській області) про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 № Ф-2071-54 зі сплати єдиного внеску в розмірі 23 785,08 грн.

Позов обґрунтував тим, що є адвокатом, а також має правовий статус особи з інвалідністю 2 групи загального захворювання, пенсіонера МВС за вислугою років та отримує пенсію. Вважає, що оскаржена вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки видана не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, з ознаками дискримінації осіб з інвалідністю, які мають статус самозайнятої особи, непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), несвоєчасно, тобто з порушенням розумного строку, визначеного законом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило ГУ ДПС у Тернопільській області, вважаючи, що таке винесене з порушенням норм матеріального права, при тому, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; а тому просив скасувати оскаржуване рішення та винести постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач на дату винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) не був знятий з обліку як платник єдиного соціального внеску. Покликається на те, що Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не звільняє від сплати єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. Вважає оскаржену вимогу про сплату боргу законною та такою, що не підлягає скасуванню.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є безпідставна і не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є адвокатом відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 147, виданого 19.04.1996 КДКА Тернопільської області. Окрім цього, має правовий статус особи з інвалідністю 2 групи загального захворювання, пенсіонера МВС за вислугою років та отримує пенсію, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними документами.

Позивач стверджує, що у зв`язку з погіршенням самопочуття приблизно з 2013 року доходів як самозайнята особа не отримував, оскільки через періодичні погіршення стану і щопіврічні госпіталізації ефективно працювати стало важко. Заяви до органу доходів і зборів про взяття його на облік платників єдиного внеску не подавав, а також право на добровільну сплату внеску не обирав.

05.09.2019 позивач отримав вимогу ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 № Ф-2071-54 на суму 23 785,08 грн зі сплати єдиного внеску.

Не погодившись з вимогою про сплату боргу, 09.09.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перевірки на її обґрунтованість, на яку отримав відповідь щодо відсутності підстав для скасування нарахувань єдиного внеску.

Із інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 по виду бюджету 70 (Цільові фонди) вбачається, що в суму недоїмки по ЄСВ в розмірі 23 785,08 грн входить:

- станом на 09.02.2018 нараховано розрахункову суму єдиного соціального внеску за 2017 рік у розмірі 8448 грн (704 грн (мінімальний розмір ЄСВ в період з 01.01.2017 по 01.01.2018) х 12 місяців);

- станом на 31.01.2018 нараховано розрахункову суму єдиного соціального внеску за чотири квартали 2018 року у розмірі 9828,72 грн (819,06 грн (мінімальний розмір ЄСВ в період з 01.01.2018 по 01.01.2019) х 12 місяців);

- станом на 31.07.2019 нараховано розрахункову суму єдиного соціального внеску за два квартали 2019 року у розмірі 5508,36 грн (918,06 грн (мінімальний розмір ЄСВ в період з 01.01.2019 по 01.01.2020) х 6 місяців).

Вважаючи вимогу сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач оскаржив її до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував це тим, що у позивача відсутній обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного соціального внеску за спірний період, оскільки такий звільнений від сплати ЄСВ як особа з інвалідністю, яка досягла пенсійного віку та отримує пенсію; договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала. Скасовуючи оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки), суд дійшов переконання, що така видана: не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (зокрема, з порушенням підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», пункту 3 Розділу 6 Інструкції № 449); необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); упереджено; недобросовісно (у оскаржуваній податковій вимозі не відображено штрафів і пені, її надіслано поза межами строку, визначеного законом), нерозсудливо; з ознаками дискримінації осіб з інвалідністю, які мають статус самозайнятої особи; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); несвоєчасно, тобто з порушенням розумного строку, визначеного законом (із значним простроченням надіслання вимоги, що призвело до надмірного для позивача накопичення боргу.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

З матеріалів справи видно, що предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги про сплату єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ), направленої на адресу позивача, який є адвокатом, має статус особи з інвалідністю 2 групи загального захворювання, пенсіонер МВС за вислугою років та отримує пенсію.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пунктів 4 5-1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI містить застереження, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, від сплати за себе єдиного внеску звільняються особи, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Водночас, такі особи можуть бути платниками ЄСВ лише за їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За даними органу доходів і зборів, позивач перебуває на обліку як самозайнята особа з 09.12.2013.

Редакція Закону України № 2464-VI, чинна на час реєстрації позивача як самозайнятої особи (від 18.10.2013) визначала, що платниками єдиного внеску є особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями (пункт 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).

Таким чином, при відсутності доходу адвокат як самозайнята особа не сплачував єдиного внеску.

Проте, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII внесено зміни до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI, де в абзаці першому слова "за місяць, у якому отримано дохід (прибуток)" замінено словами "на місяць".

Вказаними змінами встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, обов`язок зі сплати ЄВ у статті 7 Закону № 2464-VI перестав пов`язуватись із фактом отримання доходу самозайнятою особою, і існуючий раніше обсяг прав позивача як самозайняної особи було звужено шляхом запровадження обов`язку зі сплати ЄВ незалежно від отримання доходу.

Встановлено, що позивач має правовий статус особи з інвалідністю 2 групи загального захворювання, пенсіонер МВС за вислугою років, досяг пенсійного віку та отримує пенсію і такі обставини не спростовуються відповідачем.

З метою соціального захисту та гарантування прав особам з інвалідністю, у четвертій статті 4 Закону № 2464-VI законодавець Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII визначив, що особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Надалі, Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" внесено зміни, зокрема, у статті 4 Закону № 2464-VI серед іншого доповнено пунктом 5-1 такого змісту: "5-1) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах"; перше речення частини четвертої викладено в такій редакції: "4. Особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу".

Така законодавча ініціатива мала на меті захист інтересів осіб з інвалідністю, а не лише осіб зі статусом фізичної особи-підприємця чи члена фермерського господарства.

Проте, як наслідок, не враховано, що невключення осіб з інвалідністю, які мають статус адвоката (самозайнятої особи) до переліку осіб, які мають право на пільгу зі сплати єдиного внеску, але надання такої пільги особам з інвалідністю, які мають статус фізичних осіб-підприємців, статус членів фермерського господарства, є дискримінаційним обмеженням, яке хоч і передбачене законом, однак немає легітимної мети і не є необхідним у демократичному суспільстві (є непропорційним).

Відсутність легітимної мети особливо виражена, якщо врахувати, що кінцевою метою соціального страхування є матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, а для позивача як особи з інвалідністю та пенсіонера МВС України страховий випадок уже настав, і він уже наділений гарантіями системи соціального захисту України.

Необхідно зауважити, що досягнення пенсійного віку (визначеного статтею 26 Закону

України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІУ) є загальним страховим ризиком, який поруч з інвалідністю вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством. У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.

Зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому частина четверта статті 4 Закону № 2464-VІ передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-ІУ, виключно на добровільних засадах з метою доповнення необхідного страхового стажу.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач підпадає під дію частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, якою звільняється від сплати за себе єдиного внеску, і лише міг би бути платником такого внеску виключно за умови його добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування шляхом укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 затверджена Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розділ V якої регламентує порядок добровільної сплати єдиного внеску та порядок укладення договорів про добровільну участь.

Таким чином, добровільна сплата єдиного внеску здійснюється за умови укладення такою особою з органом доходів і зборів договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Разом з тим, матеріали справи не місять доказів наявності укладеного договору з позивачем про добровільну участь її у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, вказані обставини виключають необхідність сплати позивачем єдиного внеску.

Також колегія суддів звертає увагу, що вимога у цій справі сформована відповідно до приписів статті 25 Закону № 2464-VI, якою вимагається сплатити недоїмку з ЄСВ.

Так, відповідно до частин другої - четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регламентована Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469; зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953; далі - Інструкція № 449).

Згідно з пунктом 3 Розділу 6 Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску (абз. 3 пункту); платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати Фінансових санкцій (абз. 4 пункту').

При цьому, як зазначено у пункті 3 Розділу 6 Інструкції № 449 у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Якщо недоїмка зі сплати боргу у позивача виникла у 2017 році на суму за 8448, 00 грн, за 2018 рік - на суму 9828,72 грн, за І півріччя 2019 року - на суму 5508,36 грн, то відповідач, направивши позивачу оскаржувану податкову вимогу, істотно порушив строки, визначені у пункті 3 Розділу 6 Інструкції № 449 щодо боргу за 2017 рік - на понад два роки, за 2018 рік - понад рік, а за І півріччя 2019 року - на понад 15 робочих днів.

Вказаним встановлено, що відповідач порушив строки надіслання податкової вимоги.

Наведені норми матеріального права, а також встановлені фактичні обставини дають підстави вважати правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі шляхом визнання протиправною та скасування вимоги від 09.08.2019 № Ф-2071-54 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в розмірі 23 785 грн. 08 коп.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року в адміністративній справі № 500/2576/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
В. В. Святецький
Постанова у повному обсязі складена 15 вересня 2020 року.