Справа № П/320/927/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № П/320/927/20 Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просила зобов`язати Міністерство оборони України забезпечити виготовлення бланку посвідчення члена сім`ї загиблого та його видачу Білоцерківським об`єднаним міським військовим комісаріатом ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 р. №379.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено. Зобов`язано Міністерство оборони України () забезпечити виготовлення бланку посвідчення члена сім`ї загиблого та його видачу Білоцерківським об`єднаним міським військовим комісаріатом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 р. №379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідачем, Міністерством оборони України подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права та процесуального права.
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем по справі, оскільки не відмовляло та не приймало жодного рішення стосовно встановлення статусу членам сім`ї загиблого та видачу відповідного посвідчення. А тому апелянт вважає, що з боку Міністерства оборони України немає порушеного права, свободи чи інтересу позивача, яке б підлягало судовому захисту.
Також, апелянт вказує на відсутність у позивача права на отримання посвідчення як члена сім`ї загиблого, оскільки дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
02 вересня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому позивач підтримує позицію суду першої інстанції.
У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю померлого військовослужбовця ОСОБА_2 (свідоцтва про народження за № НОМЕР_2 від 24 травня 1988 року).
ОСОБА_2 з 2014 року проходив військову службу за контрактом у 72 окремій механізованій бригаді, частина НОМЕР_3 (польова пошта В-0849). Виконував обов`язки військової служби на посаді стрільця, помічника гранатометника, розвідника, старшого розвідника (військовий квиток серії НОМЕР_4 , Додаток 2). З 01.05.2014 по 08.08.2014 року та з 03.02.2015 по 31.12.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області. Даний факт підтверджує довідка про безпосередню участь ОСОБА_2 в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 22.10.2018 року № 924.
Під час виконання обов`язків військової служби ОСОБА_2 почав відмічати погіршення самопочуття. 08.02.2016 року ОСОБА_2 був оглянутий ВЛК НВМКЦ ГВКГ та був визнаний непридатним до проходження військової служби з подальшим виключенням з військового обліку. Захворювання ОСОБА_2 , стійкий виражений астено-невротичний стан, тривожно-депресивний та інсомнічний синдром з параноияльними включеннями у акцентуйованої особистості внаслідок перенесеної гострої реакції на стрес стало причиною вчинення суїцидних дій (повішення) 09.05.2016, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 17.05.2016 Білоцерківським міськрайонним відділенням державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (витяг з протоколу Центральної військово-лікарської комісії №3057 від 06 листопада 2018 року). Центральна військово-лікарська комісія пов`язала дане захворювання та причину смерті із захистом Батьківщини. (Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 від 25 жовтня 2016 року).
За період проходження військової служби ОСОБА_2 захворів на Стійкий виражений астено-невротичний стан, тривожно-депресивний та інсомнічний синдром з параноияльними включеннями у акцентуйованої особистості внаслідок перенесеної гострої реакції на стрес, що стало причиною його суїцидальних дій.
Відповідно до протоколу №3057 від 06 листопада 2018 року засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця цей діагноз став причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується його свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 17.05.2016 Білоцерківським міськрайонним відділенням державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області - ЗАХВОРЮВАННЯ ТА ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВЯЗАНІ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
Після смерті сина позивача - ОСОБА_2 , вона звернулась до Білоцерківського об`єднаного міського військового комісаріату із заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого та видачу відповідного посвідчення та документами, які підтверджують причиново-наслідковий зв`язок між смертю її сина та його участю у захисті Батьківщини.
Листом від 05 червня 2019 року (вих. №2/5/1252,) Міністерством оборони України документи були повернені без реалізації, оскільки ОСОБА_1 не має права на встановлення такого статусу і отримання посвідчення члена сім`ї загиблого.
Рішення про повернення заяви без розгляду мотивоване тим, що статус, відповідно до закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей присвоюється лише батькам загиблого або померлого військовослужбовця, які перебували на його утриманні.
Окрім того, відповідач зазначав, що позивач не має право на пільги передбачені п.5 ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, оскільки смерть сина позивачки пов`язана внаслідок вчинення ним суїцидних дій.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що рішення Міністерства оборони України не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а саме Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", та не відповідає фактичним обставинам справи, а тому є протиправним.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до п.п. 2 п. 1 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України затверджено постанову від 28.05.1993 року № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі - Постанова № 379).
Постановою № 379 установлено, що посвідчення видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.
Крім того, вказаною постановою визначено, що на Міністерство оборони України покладено обов`язок забезпечити виготовлення бланків посвідчень у необхідній кількості та видачу їх військовими комісаріатами членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.
З аналізу викладених норм вбачається, що в разі смерті військовослужбовця під час проходження військової служби, члени сімей військовослужбовців мають право на пільги, гарантії та компенсації, а також на отримання посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців.
Судом першої інстанції встановлено, що рішення Міністерства оборони України про повернення заяви без розгляду мотивоване тим, що статус, відповідно до закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей присвоюється лише батькам загиблого або померлого військовослужбовця, які перебували на його утриманні. Також було повідомлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок заподіяння ним навмисного тілесного ушкодження.
Відповідно до витягу з протоколу №3057 від 06.11.2018 засідання Центральної військово-лікарської комісії захворювання та причина смерті ОСОБА_2 пов`язані із захистом Батьківщини.
Відповідно до підпункту ґ пункту 21.5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України №402 від 14.08.2008 року захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини", якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, що входять до складу діючої армії, або коли захворювання, яке виникло до цього, у період служби у військових частинах і установах, які входять до складу діючої армії, досягло такого розвитку, що обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби.
Тобто, захворювання сержанта у відставці Стійкий виражений астено-невротичний стан, тривожно-депресивний та інсомнічний синдром з параноияльними включеннями у акцентуйованої особистості внаслідок перенесеної гострої реакції на стрес, яке виникло в період проходження ОСОБА_2 військової служби стало причиною його смерті згідно з довідкою про причину смерті та пов`язане із захистом Батьківщини.

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , наявного в матеріалах справи, мати - ОСОБА_1 .

Відповідач вказує, що відповідно до закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей присвоюється лише батькам загиблого або померлого військовослужбовця, які перебували на його утриманні.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Відповідно ж до статті 30 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні.

А тому, на позивача як члена сім`ї загиблого військовослужбовця поширюються норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей".

Відтак, відповідачем безпідставно відмолено позивачу в оформленні посвідчення про право користування пільгами, які встановлені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей".

Доводи апелянта про те, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем в даній справі колегія суддів вважає безпідставними та відхиляє, оскільки пунктом 2 Постанови № 379 визначено обов`язок Міністерства оборони України забезпечити виготовлення бланків посвідчень у необхідній кількості та видачу їх військовими комісаріатами членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.

З огляду на викладене вище, також, є безпідставними доводи апелянта про те, що з боку Міністерства оборони України відсутнє порушене право, свобода чи інтерес позивача, яке б підлягало судовому захисту.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст підписано 14.09.2020.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді В.О.Аліменко,

Н.В.Безименна