Справа № 120/4069/19-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 вересня 2020 р. Справа № 120/4069/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (далі - Якушинецька сільська рада, відповідач). За змістом позовних вимог позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення від 24 травня 2019 року, винесене на 30 сесії 7 скликання Якушинецької сільської ради № 81 про встановлення проїзду до земельної ділянки гр. ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), що знаходиться у АДРЕСА_1 , за рахунок земель житлової та громадської забудови, комунальної власності Якушинецької сільської ради не наданих у власність та користування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що 24 травня 2019 року на 30 сесії 7 скликання Якушинецької сільської ради було прийнято рішення № 81 про встановлення проїзду до земельної ділянки ОСОБА_2 . На переконання позивача, зазначене рішення прийняте з порушенням процедури, встановленої законодавством. Також, представник позивача зазначає, що у травні 2019 року почалось видалення (вирубка) дерево-чагарикової рослинності з метою створення проїзду до земельної ділянки ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що двічі зверталась із заявою до Державної екологічної інспекції у Вінницькій області з метою встановлення законності таких дій. Відповідь від 15 липня 2019 року № 167-Д/06 на заяву від 14 червня 2019 року за вхідним № 167-Д, на думку останньої (позивача), не містила вичерпної інформації стосовно того чи зверталась до Державної екологічної інспекції у Вінницькій області за дозволом та погодженням Якушинецька сільська рада під час винесення рішення № 81 від 24 травня 2019 року. У зв`язку з цим було повторно направлено заяву до Державної екологічної інспекції від 05 серпня 2019 за вхідним № 225-Д, у відповіді від 13 серпня 2019 року № 225-Д/06 на яку зазначалось, що відповідач звернувся для обстеження дерев, які перебувають за адресою АДРЕСА_1 лише 12 липня 2019 року, що, на думку позивача, свідчить про порушення законодавчої процедури прийняття рішення, адже комісія для перевірки даної земельної ділянки не була сформована перед прийняттям оскаржуваного рішення відповідача від 24 травня 2019 року. З огляду на зазначене, сторона позивача вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням процедури, передбаченої законодавством та може призвести до неминучих шкідливих наслідків, а саме до зсуву поверхневого шару ґрунту, наслідком якого буде руйнування господарських будівель, які належать позивачу на праві власності.

Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд адміністративної справи було вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено справу до судового розгляду на 26 грудня 2019 року. Крім того, даною ухвалою встановлені сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень.

Ухвалою від 26 грудня 2020 року вирішено залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 та відкласти підготовче засідання у справі на 15 січня 2020 року.

Ухвалою суду від 15 січня 2020 року вирішено відкласти підготовче засідання у справі на 17 лютого 2020 р. та здійснити виклик третьої особи - ОСОБА_2 через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвалою від 17 лютого 2020 року задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та призначено підготовче засідання на 26 лютого 2020 року. Виклик третьої особи - ОСОБА_2 вирішено здійснити через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

26 лютого 2020 року представником відповідача подано заяву про відкладення підготовчого засідання у справі.

05 березня 2020 року представником відповідача до суду було подано відзив на адміністративний позов, у якому представник відповідача вказує, що позов є безпідставним, необґрунтованим та просить відмовити у задоволенні останнього. Сторона відповідача звертає увагу суду на те, що рішення про надання дозволу позивачеві на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № НОМЕР_1 від 24 травня 2019 року не засвідчує факт наявності права власності на відповідну земельну ділянку, а є лише первинним етапом набуття права власності у порядку, визначеному Земельним кодексом України (далі - ЗК України). З огляду на зазначене, на думку представника відповідача, Якушинецька сільська рада є власником земельної ділянки та насаджень, розташованих на ній, тому має право відповідно до частини 3 статті 373 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначати юридичну долю відповідної земельної ділянки і дерев розташованих на ній.

Ухвалою від 05 березня 2020 року було задоволено клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання на 27 березня 2020 року. Виклик третьої особи - ОСОБА_2 вирішено здійснити через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвалою суду від 27 березня 2020 року вирішено задовольнити клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

27 липня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі.

Ухвалою від 05 серпня 2020 року вирішено поновити провадження у справі та призначено підготовче засідання на 17 серпня 2020 року. Виклик третьої особи - ОСОБА_2 вирішено здійснити через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

17 серпня 2020 року до суду було подано клопотання представника позивача про закриття підготовчого провадження у письмовому провадженні та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою від 17 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 07 вересня 2020 року. Виклик третьої особи - ОСОБА_2 вирішено здійснити через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

У судове засідання 07 вересня 2020 року представники сторін не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

08 вересня 2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача, у якому останній зазначає, що не заперечує щодо розгляду справи у письмовому провадженні.

Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За приписами ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За визначенням п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене суд вважає за можливе здійснити розгляд справи в письмовому провадженні.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив, що 24 травня 2019 року на 30 сесії 7 скликання Якушинецької сільської ради було прийнято рішення № 67.8 про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 .

На зазначеній сесії сільської ради також було прийнято рішення № 81 про встановлення проїзду до земельної ділянки гр. ОСОБА_2 , що знаходиться в АДРЕСА_1 за рахунок земель житлової та громадської забудови, комунальної власності Якушинецької сільської ради не наданих у власність та користування.

Не погоджуючись з рішенням Якушинецької сільської ради від 24 травня 2019 року № 81, вважаючи його незаконним, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право.

Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення).

Проте гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, предметом оскарження у даній справі є рішення № 81 від 24 травня 2019 року, прийняте на 30 сесії 7 скликання Якушинецької сільської ради Вінницької області про встановлення проїзду до земельної ділянки гр. ОСОБА_2 , що знаходиться у АДРЕСА_1 , за рахунок земель житлової та громадської забудови, комунальної власності Якушинецької сільської ради не наданих у власність та користування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що спірне рішення відповідача може призвести до неминучих шкідливих та незворотних наслідків, а саме зсув поверхневого шару ґрунту, наслідком якого буде руйнування господарських будівель, які належать позивачу на праві власності.

Відповідно до п. 9 ч. 5 статті 160 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень у позовній заяві зазначаються - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Європейський суд з прав людини ( далі - ЄСПЛ ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, яким мотивує свої вимоги позивач, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у законах України, згідно з п. 3.6 мотивувальної частини цього Рішення означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві конкретно не вказує, що на момент звернення до суду її право порушено оскаржуваним рішенням. Зазначає тільки про можливість настання в майбутньому негативних наслідків для господарських будівель, які належать їй на праві власності. У свою чергу суд звертає увагу, що до матеріалів справи не додано жодних правовстановлюючих документів щодо господарських будівель позивача, а також висновків експертиз чи будь яких інших доказів, які б вказували на порушення прав ОСОБА_1 .

З приводу посилання представника позивача у позовній заяві на те, що на земельній ділянці щодо якої ОСОБА_1 отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою може відбутись зсув поверхневого шару ґрунту у зв`язку з вирубкою дерев та чагарникових насадження, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі частиною 1 статті 10 Законом України № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 ЗК України).

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

У свою чергу, сторона позивача не надала жодних доказів, які б підтверджували закінчення процедури безоплатної приватизації земельної ділянки у власність, дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо якої, передбачений рішення відповідача від 24 травня 2019 року № 67.8.

Щодо твердження представника позивача на порушення процедури прийняття рішення про встановлення проїзду до земельної ділянки ОСОБА_2 № 81 від 24 травня 2019 року, суд зазначає, що оскільки, у даному судовому рішенні було встановлено, що на момент звернення до суду, жодним чином не було доведено факт порушення законних прав та інтересів позивача, оскаржуваним рішення Якушинецької сільської ради, то суд вважає недоцільним надавати правову оцінку процедурі прийняття зазначеного рішення № 81 від 24 травня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів представників сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення, та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що в позові належить відмовити повністю.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295, КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області (23222, Вінницька область, Вінницький район, с. Якушинці, вул. Новоселів, 1, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович