Справа № 380/1337/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1337/20 пров. № А/857/6788/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року (прийняте у письмовому провадженні у м. Львові суддею Хома О.П.) в адміністративній справі № 380/1337/20 за позовом Державного підприємства «Львіввугілля» до Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року Державне підприємство «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля», Підприємство, позивач) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило зобов`язати Сокальський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Сокальський РВ ДВС, відповідач) зняти арешт, накладений постановою відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції від 21.09.2004 б/н.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та пункту 2.2 Статуту ДП «Львіввутілля» основним видом діяльності позивача є добування кам`яного вугілля. Враховуючи норми Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» від 13.04.2017 № 2021-VIII, має бути знятий арешт, накладений на майно ДП «Львіввугілля» постановою від 21.09.2004 6/н. Додатково зазначив, що позивач неодноразово направляв листи щодо отримання постанови відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції від 21.09.2004 б/н, проте таку відповідач так і не надав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року позов задоволено.

Знято арешт, накладений постановою відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції від 21.09.2004 б/н.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив Сокальський РВ ДВС, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що постанова відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції від 21.09.2004 б/н не вносилась до Єдиного реєстру виконавчих проваджень, у зв`язку з чим неможливо встановити відомості по виконавчому провадженні, в межах якого така постанова виносилась. Законом України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» визначено перелік виконавчих проваджень, у яких норми вказаного закону щодо зняття арешту, накладеного на майно державних вугледобувних підприємств не здійснюється. Відсутність інформації по виконавчому провадженні, в межах якого накладено арешт майна ДП «Шахта «Візейська» згідно з постановою від 21.09.2004 6/н, виключає можливість встановлення обставин щодо того, чи підпадає такий арешт під дію вищевказаного закону.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, наказом Міністерства вугільної промисловості України від 16.12.2010 № 532 «Про створення шляхом виділу державного підприємства «Шахта «Візейська» створено Державне підприємство «Шахта «Візейська» шляхом виділення зі складу ДП «Львіввугілля» відокремленого підрозділу «Шахта «Візейська».

Пунктом 5 вказаного наказу зобов`язано голову комісії з виділу передати, а в.о. директора прийняти на баланс підприємства майно, активи та пасиви відокремленого підрозділу «Шахта «Візейська» за актом приймання-передачі відповідно до затвердженого розподільчого балансу.

На підставі відомостей з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна при передачі майна ВП «Шахта «Візейська» ДП «Львіввугілля» виявлено запис про арешт за № 1399884, накладений на підставі постанови ВДВС Сокальського РУЮ від 21.09.2004 б/н.

При цьому, постанова ВДВС Сокальського РУЮ від 21.09.2004 б/н на адресу ДП «Львіввугілля» не надходила.

ДП «Львіввугілля» звернулось до Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області листом від 16.01.2020 № 6/75 з проханням на виконання статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» зняти арешт з нерухомого майна ВП «Шахта «Візейська» ДП «Львіввугілля», накладений відповідно до постанови ВДВС Сокальського РУЮ б/н від 21.09.2004.

Сокальський РВ ВДВС Західного управління Міністерства юстиції (м. Львів) листом від 27.01.2020 В4/ повідомив про неможливість зняття арешту по причині відсутності відомостей щодо виконавчого провадження, у межах якого 21.09.2004 виносилась постанова про арешт майна ДП «Львіввугілля» шахта «Візейська».

З метою встановлення інформації щодо виконавчого провадження, в межах здійснення якого виносилася оскаржувана постанова, позивачем неодноразово направлялись листи до Сокальського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області: від 29.11.2018 № 6.4/1945, від 15.10.2019 № 6/1592, від 13.09.2019 № 6/1431, з проханням надання копії цієї постанови.

Наявні в матеріалах справи листи-відповіді відповідача від 10.12.2018 № 310122, від 18.10.2019 № 14025 та від 04.10.2019 В4/14201 не містять запитуваної інформації, як і копії оскаржуваної постанови.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.05.2020 (інформаційна довідка № 208017692) на все майно ДП «Львіввугілля» шахта «Візейська» накладено арешт постановою ВДВС Сокальського РУЮ від 21.09.2004 б/н.

Вважаючи, що підстави для арешту майна, накладеного постановою відповідача від 21.09.2004 б/н відсутні, позивач звернувся до суду з позовом про його зняття.

При цьому дії та рішення державного виконавця щодо накладення арешту не є предметом цього звернення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відсутність відомостей по виконавчому провадженню, в межах якого постановою від 21.09.2004 б/н накладено арешт, не може бути легітимною підставою обмеження права позивача щодо володіння та розпоряджання належним йому майном.

Оскільки у спірних правовідносинах не виникає спору щодо належності нерухомого майна, на яке накладено арешт, а порядок накладення такого арешту не є предметом оскарження, суд дійшов висновку, що з метою відновлення права позивача щодо володіння та розпоряджання майном, на яке постановою від 21.09.2004 б/н накладено арешт, його необхідно зняти за рішенням суду.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 5 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII) встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Відповідно до ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно вимог частини першої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

З аналізу наведених норм видно, що державний виконавець уповноважений накладати арешт на майно боржника при примусовому виконанні відповідного виконавчого документа для забезпечення реального виконання рішення.

Статтею 59 Закону № 1404-VIII визначені підстави для зняття арешту з майна.

Так частиною четвертою цієї статті визначено підстави, з яких державний виконавець знімає арешт з усього майна або його частини:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині 6 статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

А частиною п`ятою цієї ж статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вирішуючи питання щодо підстав для зняття арешту з майна боржника суд враховує таке.

Законом України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» від 13.04.2017 № 2021-VIII (далі - Закон № 2021-VIII), який набрав чинності 24.05.2017, запровадженні заходи відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств.

Відповідно до статті 1 Закону № 2021-VIII (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2658-VIII від 18.12.2018) тимчасово, до 1 січня 2022 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Судом встановлено, ДП «Львіввугілля» належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, основним видом діяльності якого є добування кам`яного вугілля.

Вугледобувне підприємство - гірниче підприємство, основним видом економічної діяльності якого є підземне або відкрите добування вугілля, до складу якого можуть входити шахти, шахтоуправління, розрізи та інші відокремлені підрозділи, що виконують допоміжні функції (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України від 12.04.2012 № 4650-VI «Про особливості приватизації вугледобувних підприємств»).

Таким чином, на позивача розповсюджуються положення Закону № 2021-VIII.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що наявність спеціального Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», який передбачає зняття арешту та заборони відчуження майна та в силу статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» є обов`язковим для державного виконавця, свідчить про обґрунтованість вимог позивача про зняття арешту на майно.

Разом з тим, з аналізу зазначеної норми видно, що не може бути знято арешт майна щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», у виконавчих провадженнях щодо виконання:

- рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами,

- відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю;

- стягнення аліментів;

- рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Таким чином, Законом № 2021-VIII встановлено вичерпний перелік випадків, коли арешт з майна державних вугледобувних підприємств не знімається.

Як видно з матеріалів справи, єдиним доказом накладення арешту на все майно позивача постановою ВДВС Сокальського РУЮ від 21.09.2004 б/н є відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідач як орган, який здійснює примусове виконання рішень відповідно до чинного законодавства і наділений повноваженнями звернення стягнення на майно, складовою частинного якого є накладення арешту на таке майно, не володіє інформацією щодо виконавчого провадження, у межах якого постановою від 21.09.2004 б/н накладено арешт на все майно ДП «Львіввугілля» шахта «Візейська».

При цьому, відсутність інформації по виконавчому провадженню, у межах якого постановою від 21.09.2004 б/н накладено арешт на майно позивача, унеможливлює з`ясування обставин - чи підпадає таке виконавче провадження під дію Закону № 2021-VIII.

Водночас, наслідком накладення арешту на майно є обмеження прав позивача як власника щодо володіння та розпоряджання таким майном.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактично постановою від 21.09.2004 б/н порушується право позивача як власника майна відокремленого підрозділу шахта «Візейська» ДП «Львіввугілля» і відсутність відомостей по виконавчому провадженню, в межах якого накладено арешт, не може бути легітимною підставою обмеження права позивача щодо володіння та розпоряджання належним йому майном.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з метою відновлення права позивача щодо володіння та розпоряджання майном необхідно з нього зняти арешт і оскільки державний виконавець обмежений підставами, визначеними в частині 4 статті 59 Закону № 1404-VIII, за якими державний виконавець знімає арешт з майна, апеляційний суд враховуючи частину 5 статті 59 Закону України № 1404-VIII погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав зняття арешту, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції від 21.09.2004 б/н, судом.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року в адміністративній справі № 380/1337/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 15 вересня 2020 року.