Справа № 420/5940/20
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5940/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Сидорівського С.А.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Куяльницького сільського голови Подільського району Одеської області Паламарчука Сергія Миколайовича про визнання протиправними дії, зобов`язання розглянути звернення, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Куяльницького сільського голови Подільського району Одеської області Паламарчука Сергія Миколайовича, в якій позивач просить:

визнати дії відповідача, які полягають у зухвало-ганебному нехтуванні Законів України та Постанов Кабінету Міністрів України, порушення права, як громадянина України, посадовою особою, уповноваженого на виконання важливих функцій місцевого самоврядування незаконними;

зобов`язати відповідача, розглянути звернення щодо негайного поновлення перевезень категорій громадян, які у відповідності з його величчю Законом України та Постановами Кабінету Міністрів України мають право на пільговий проїзд у громадському транспорті;

стягнути з відповідача нанасену його незаконними діями моральну і матеріальну шкоду у розмірі 100000 грн., тому що результатом її зухвало-ганебної бездіяльності стало значне погіршення стану здоров`я та нанесення суттєвої моральної шкоди.

Ухвалою від 13.07.2020 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

23.07.2020 року (вх. № ЕП/11233/20) позивачем до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи з повідомленням сторін.

Ухвалою від 24.07.2020 року розгляд справи продовжено за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 05.09.2020 року ухвалено проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Законами України та відповідними Постановами Кабінету Міністрів України встановлені певні категорії громадян України, які мають право на пільговий проїзд у громадському транспорті, однак позивач повинен витрачати майже 100 гривень із своєї пенсії на проїзд, у зв`язку з чим останній 06.02.2020 року та 21.02.2020 року звернувся із запитами на інформацію, проте на думку позивача, отримав на них відповіді, які не висвітлюють усі питання у запитах.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його

рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

06.02.2020 року позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію зі змісту якого, останній просив:

повідомити у встановлений чинним законодавством 5 денний строк, які заходи здійснені ОСОБА_2 впродовж пів року щодо обіцянки під час останніх виборчих перегонів до Верховної Ради;

повідомити, яким чином пересічний мешканець, наприклад, селища Липецьке чи Коси Подільської сільської ради з пенсійним посвідченням чи посвідченням інваліда державного зразка може будь-якого дня хоча б з 8.00 до 17.00 години дістатися безкоштовно Подільської районної лікарні (а.с. 20).

Тобто дане звернення позивача по своїй суті є запитом на доступ до публічної інформації.

Відповідачем на вищевказане звернення позивача 11.02.2020 року було надано відповідь за № 02-29/17із, із рекомендацією звернутись до Подільської районної державної адміністрації, щодо надання роз`яснень за компетенцією (а.с. 21).

14.02.2020 року позивач звернувся до Подільської районної Державної адміністрації із запитом на інформацію, у якому останній просив:

повідомити, яким чином пересічний мешканець наприклад селищ Липецьке чи Коси, очолюваної ОСОБА_2 . Куяльницької сільської ради, які знаходяться на території Подільського району з пенсійним посвідченням чи посвідченням інваліда державного зразка може будь-якого дня хоча б з 8.00 до 17.00 години дістатися безкоштовно Подільської районної лікарні;

повідомити, хто несе відповідальність за виконання Урядової постанови про забезпечення безкоштовного користування малозабезпеченими верствами населення, а саме: пенсіонерами та інвалідами усіма видами громадського транспорту на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (а.с. 22).

У відповідь на вказаний запит, позивачем було отримано листа від 17.02.2020 року, зі змісту слідує, що відшкодування компенсаційних виплат, пов`язаних з перевезенням громадян, які мають право на пільги, у автомобільному транспорті приміського сполучення визначаються кошторисними призначеннями на відповідний рік за рахунок коштів місцевого бюджету та на підставі договорів про відшкодування компенсації за перевезення окремих пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування, укладених між перевізником та Куяльницькою сільською радою, яка є головним розпорядником коштів місцевого бюджету. Перевезення пільгових категорій громадян здійснюється при пред`явленні відповідного пільгового посвідчення (а.с. 23-24).

В подальшому, 21.02.2020 року позивач звернувся до відповідача на особистому прийомі з запитом на інформацію зі змісту якого, останній просив:

Повідомити, яким чином і коли пересічний мешканець, наприклад, селища Липецьке чи Коси Подільської сільської ради з пенсійним посвідченням чи посвідчення інваліда державного зразка зможе будь-якого дня хоча б з 8.00 до 17.00 години дістатися безкоштовно Подільської районної лікарні (а.с. 25-26).

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно ст. 5 вказаного Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом (ч.2 ст.11 Закону України "Про інформацію").

Згідно ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Частина 3 статті 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначає, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 16 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації.

Згідно ч.ч.1,2 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Суд, дослідивши зміст відповіді відповідача від 11.02.2020 року №02-29/17із на звернення ОСОБА_1 дійшов висновку, що заступником сільського голови з економічних питань Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області надано відповідь не на усі питання, порушені позивачем, а саме не надано інформації щодо вжитих заходів щодо виконання анонсування про можливість пенсіонерів і інвалідів безкоштовного користування громадським транспортом, а також щодо можливості пересічним мешканцям наприклад селища Липецьке чи Коси Поділської сільської ради з пенсійним посвідченням чи посвідченням інваліда державного зразка може будь-якого дня хоча б з 8.00 до 17.00 години дістатися безкоштовно Подільської районної лікарні.

Суд зазначає, що посилання відповідача у спірній відповіді на рекомендацію звернутись до Подільської районної державної адміністрації, щодо надання роз`яснень за компетенцією не є відповіддю по суті поставлених позивачем у своєму запиті-зверненні питання в цій частині, оскільки позивача цікавили перевезення пільгових категорій пасажирів та не надано інформації щодо вжитих заходів щодо виконання обіцянки про можливість у пільгових категорій пасажирів безкоштовно користуватися громадським транспортом.

Крім того, суд, дослідивши зміст відповіді відповідача від 26.02.2020 року №02-26/24із на звернення ОСОБА_1 , дійшов висновку, що Куяльницький сільський голова, на адресу якого звертався позивач, не надав відповіді, натомість його заступник згідно з листом від 11.02.2020 року надав відповідь не у повному обсязі, а саме не надано інформації щодо можливості пересічним мешканцям, наприклад, селища Липецьке чи Коси Поділської сільської ради з пенсійним посвідченням чи посвідченням інваліда державного зразка може будь-якого дня хоча б з 8.00 до 17.00 години дістатися безкоштовно Подільської районної лікарні.

Відтак, позивач звернувся з аналогічним запитом від 14.02.2020 року (вх. № 11/01-5213) на адресу Голови Подільської РДА. Беручи до уваги ту обставину, що на звернення 14.02.2020 року позивачу було надано відповідь саме Головою РДА із зазначенням про компетенцію органами місцевого самоврядування, суд вважає за необхідне акцентувати увагу позивача на необхідності надання відповіді позивачу по суті поставлених у запиті питань, як 06.02.2020 року так і від 14.02.2020 року, оскільки вони є аналогічними.

Так, позивач звернувся до відповідача із запитом, в якому цікавився про користування громадським транспортом та перевезення пільгових категорій пасажирів безкоштовно, проте отримав листа, який не є відповіддю по суті поставлених позивачем у своєму запиті-зверненні питань.

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто, стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. рішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі "Guseva v. Bulgaria", заява № 6987/07, § 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі "Gillberg v. Sweden", заява № 41723/06, § 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку субєкта владних повноважень.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом: визнання протиправними дії Куяльницького сільського голови Подільського району Одеської області Паламарчука Сергія Миколайовича щодо ненадання відповіді ОСОБА_1 у повному обсязі та зобов`язання Куяльницького сільського голови Подільського району Одеської області Паламарчука Сергія Миколайовича розглянути звернення від 06.02.2020 року (вхід. № 16із./02-29), від 14.02.2020 року, від 06.02.2020 року (вх. № 11/01-52із), від 21.02.2020 року (вх. № 25із/02-29) та надати відповідь ОСОБА_1 по суті звернень з урахуванням висновків суду.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача нанесену позивачу його незаконними діями моральну і матеріальну шкоду, у розмірі 100000 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IV до офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач пов`язує з тим, що внаслідок бездіяльності відповідача стосовно ненадання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою позивачу, вважає таке відношення відповідача таким, що призводить до завдання душевних страждань.

Стосовно розміру моральної шкоди, яку на думку позивача, заподіяно неправомірними діями посадових осіб відповідача, то суд зазначає, що розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їхньої тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (співрозмірності), виваженості та справедливості.

Позивачем жодними доказами не підтверджено факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано визначення заподіяної моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та не зазначено, з чого позивач при цьому виходив.

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що надана позивачем в якості обґрунтування поганого самопочуття з метою обґрунтування моральної шкоди виписка датована 22.01.2020 року (а.с. 29), натомість звернення та запити позивача (які є, предметом розгляду у суді) датовані 06.02.2020 року та пізніше, тобто після виписки із медичної карти, відтак означені події з погіршенням стану здоров`я позивача передували зверненню позивача з запитами до відповідача, але аж ніяк на стали наслідком дій чи бездіяльності відповідача.

Підсумовуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд, вважає необґрунтованими, непідтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача на його користь 100000 грн. у якості компенсації моральної шкоди.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесені судові витрати відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Куяльницького сільського голови Подільського району Одеської області Паламарчука Сергія Миколайовича (місцезнаходження: вул. Куяльницька, 26-а, с. Куяльник, Подільський район, Одеська область, 66350) про визнання протиправними дій, зобов`язання розглянути звернення, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Куяльницького сільського голови Подільського району Одеської області Паламарчука Сергія Миколайовича щодо ненадання відповіді ОСОБА_1 у повному обсязі.

Зобов`язати Куяльницького сільського голови Подільського району Одеської області Паламарчука Сергія Миколайовича розглянути звернення від 06.02.2020 року (вхід. № 16із./02-29), від 14.02.2020 року (від 06.02.2020 року) (вх. № 11/01-52із), від 21.02.2020 року (вх. № 25із/02-29) та надати відповідь ОСОБА_1 по суті звернень з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення складено та підписано 14.09.2020р.

Суддя О.М. Тарасишина

.