Справа № 826/1130/16
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 826/1130/16

адміністративне провадження № К/9901/42510/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Єзерова А.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Солідарність» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 (головуючий суддя: Губська Л.В., судді: Оксененко О.М., Парінов А.Б.) у справі №826/1130/16 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Солідарність» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк» Андронова Олега Борисовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій та рішення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Солідарність» (далі - ПрАТ «СК «Солідарність») звернулось до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк» Андронова Олега Борисовича (далі - Уповноважена особа Фонду), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО), в якому просило:

визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду щодо повідомлення ПрАТ «СК «Солідарність» листом від 23.12.2015 №03-1/2523 про визнання нікчемними безготівкових зарахувань грошей;

скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду про визнання нікчемними: безготівкового зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) № НОМЕР_2 в сумі 190 000 грн від клієнта банку - ПрАТ «СК «Солідарність» згідно договору позики від 09.15.2015 №09/09-2015П; безготівкового зарахування коштів на рахунок ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) № НОМЕР_4 в сумі 200 000 грн від клієнта банку - ПрАТ «СК «Солідарність» згідно договору позики від 08.09.2015 №08/09-2015П.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є клієнтом ПАТ «Інтеграл-Банк» та мав власний поточний рахунок у цій банківській установі. У вересні між ним і фізичними особами - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були укладені договори позика, згідно умов яких позикодавець зобов`язався передати у власність позичальників грошові кошти у сумі 200 000 грн та 190 000 грн відповідно. На переконання позивача дані операції з перерахування коштів були реальними та не містять ознак нікчемних правочинів. Більш того, позивач відзначив, що визнання подібних правочинів нікчемними, не віднесено до компетенції Уповноваженої особи Фонду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2016 адміністративний позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2016 та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

При вирішенні справи суди виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що операції з перерахування безготівкових коштів з поточного рахунку клієнта банку та за дорученням останнього на інші рахунки фізичних осіб (в тому числі клієнтів цього ж банку) відносяться до правочинів, що становлять предмет перевірки відповідно до вимог статті 38 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Разом з цим, таке право не є абсолютним, а кореспондується з обов`язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов`язує нікчемність правочину. У спірному випадку Уповноваженою особою Фонду не доведено наявності правових підстав для визнання нікчемними правочинів (транзакцій) від 09.09.2015 щодо перерахування коштів з рахунку ПрАТ «СК «Солідарність» № НОМЕР_5 у ПАТ «Інтеграл-банк» на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 в сумі 190 000 грн з призначенням платежу «згідно договору позики від 09.15.2015 №09/09-2015П», та на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_4 в сумі 200 000 грн з призначенням платежу «згідно договору позики від 08.09.2015 № 08/09-2015П».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи протилежне рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в ході проведеної перевірки правочинів, вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, на предмет виявлення серед них правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону №4452-VI, перевіряючими було виявлено, що правочини з перерахування коштів з рахунку клієнта банку - ПрАТ «СК «Солідарність» на рахунки фізичних осіб - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , є нікчемними, оскільки мали на меті отримання юридичною особою коштів не від банку, а за рахунок держави в особі ФГВФО. Суд апеляційної інстанції відзначив, що фізичні особи, на рахунки яких були зараховані кошти, є власниками цих коштів і набули статусу вкладників в розумінні Закону №4452-VI, а тому спірними правовідносинами не порушуються законні права та інтереси ПрАТ «СК «Солідарність».

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судом норм матеріального права просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказав на те, що перевірка правочинів, укладених між клієнтами банку, є втручанням у відносини третіх осіб, що призводить до порушення прав цих осіб, в т.ч., позивача, який виступав стороною правочину.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.11.2017 відкрито касаційне провадження у справі.

15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В порядку статті 31 КАС України, пункту 15 Перехідних положень КАС України за результатами автоматизованого розподілу від 19.06.2019 визначений новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08.09.2019 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.

Відповідачі правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалися.

Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судом, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.08.2015 Національним банком України прийнято постанову №527/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк» до категорії проблемних», якою ПАТ «Інтеграл-банк» визнано проблемним та запроваджено обмеження у його діяльності.

20.08.2015 між ПрАТ «СК «Солідарність» (Клієнтом) і ПАТ «Інтеграл-банк» (Банком) було укладений договір банківського рахунку № 742-БР, за умовами якого Банк відкриває Клієнту рахунок № НОМЕР_5 та здійснює розрахунково-касове обслуговування Клієнта. Розрахунково-касове обслуговування Клієнта здійснюється у відповідності з вимогами законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України та умовами цього Договору.

09.09.2015 ПрАТ «СК «Солідарність» перерахувало зі свого рахунку № НОМЕР_5 , відкритого у ПАТ «Інтеграл-банк», суми безготівкових коштів на рахунки фізичних осіб у цьому ж банку (що засвідчується доданою до позову копією виписки Першої Київської філії ПАТ «Інтеграл-банк» з особового рахунку позивача за 09.09.2015), а саме:

в сумі 190 000 грн на рахунок ОСОБА_1 з призначенням платежу «надання позики згідно договору позики №09/09-2015П від 09.09.2015. Без ПДВ»;

в сумі 200 000 грн на рахунок ОСОБА_2 з призначенням платежу «надання позики згідно договору позики № 08/09-2015П від 08.09.2015. Без ПДВ».

11.09.2015 позивачем закрито рахунок в ПАТ «Інтеграл-банк», що підтверджується інформацією, зазначеною у довідці Першої Київської філії ПАТ «Інтеграл-банк» від 11.09.2015 №03-01/22/206-10.09.2015.

15.09.2015 Національним банком України прийнято постанову № 606 «Про віднесення ПАТ «Інтеграл-банк» до категорії неплатоспроможних». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16.09.2015 прийнято рішення за № 170 про запровадження строком на три місяці з 16.09.2015 по 15.12.2015 тимчасової адміністрації та призначення на той самий строк уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Інтеграл-банк» з делегуванням останній всіх повноважень, визначених статтями 37-39 Закону №4452-VI. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Інтеграл-банк» було призначено Андронова О.Б.

Згідно з даними офіційного сайту ФГВФО з 27.10.2015 було розпочато виплату коштів вкладникам ПАТ «Інтеграл-банк» за договорами, строк дії яких закінчився до 21.10.2015 включно та за договорами банківського рахунку (поточні та карткові рахунки).

В подальшому Постановою Правління Національного банку України від 25.11.2015 №816 вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «Інтеграл-банк», та на підставі цієї Постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.11.2015 № 210 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Інтеграл-банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Інтеграл-банк» та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію цього Банку Андронова О.Б. строком на період з 27.11.2015 по 26.11.2017 включно.

За результатами перевірки правочинів за вкладними операціями в ПАТ «Інтеграл-банк» та відповідно до протоколу №2 засідання Комісії з перевірки договорів, створеної відповідно до наказу Уповноваженої особи Андронова О.Б. №65-ОД від 12.11.2015, Комісією запропоновано Уповноваженій особі Фонду прийняти рішення щодо відображення в балансі банку повернення раніше проведеного платежу «Надання позики згідно договору позики №08/09-2015П від 08.09.2015 без ПДВ», «Надання позики згідно договору позики №09/09-2015П від 09.09.2015 без ПДВ». Такі висновки комісії обґрунтовані «дробленням» рахунку клієнта юридичної особи на рахунки фізичних осіб.

На адресу позивача надійшло повідомлення №03-1/2523 від 23.12.2015 про нікчемність правочину, згідно з яким ПАТ «Інтеграл-банк» повідомило позивача про нікчемність безготівкового зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 в сумі 190 000 грн від клієнта банку - ПрАТ «СК «Солідарність» згідно договору позики від 09.15.2015 № 09/09-2015П та про нікчемність безготівкового зарахування коштів на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_4 в сумі 200 000 грн від клієнта банку - ПрАТ «СК «Солідарність» згідно договору позики від 08.09.2015 №08/09-2015П.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Предметом оскарження у цій справі є рішення Уповноваженої особи Фонду про визнання нікчемними операцій з перерахування готівкових коштів з поточного рахунку позивача на рахунки інших клієнтів банку - фізичних осіб.

Повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначаються Законом № 4452-VI.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 вказаного Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття уповноваженою особою оскаржуваного рішення) уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону №4452-VI, серед яких, зокрема, здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

На підставі частини п`ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини другої статті 37 вказаного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

Згідно із положеннями частин першої, другої та десятої статті 38 Закону №4452-VI Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не рішення уповноваженої особи. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону №4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа № 910/12294/16), від 16 травня 2018 року (справа №910/24198/16), від 12 лютого 2019 року (справа № 826/7711/16) та від 06 листопада 2019 року (справа №826/5307/15).

Оскільки вказане рішення про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, прийнятим особою, що здійснює повноваження органу управління банку, воно не створює жодних обов`язків для третіх осіб, будь-які права яких не можуть порушуватися унаслідок надіслання цього повідомлення. Звідси права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.

Отже, встановлена правова природа згаданого рішення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його протиправним, а тому позовні вимоги про визнання його протиправним і скасування, не можуть розглядатися в судах (у тому числі господарських).

З огляду на викладене Верховний Суд вважає помилковими висновки судів про те, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

За змістом пункту 5 частини першої статті 349 КАС України (у чинній редакції) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і закрити провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю (.....) і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Верховний Суд дійшов висновку про скасування постановлених у справі судових рішень із закриттям провадження в адміністративній справі.

Керуючись ст. 238, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Солідарність» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2016 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 у справі №826/1130/16 скасувати, а провадження у справі - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

В. М. Бевзенко

А. А. Єзеров