Справа № 420/6217/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 р. Категорія 111020300м.ОдесаСправа № 420/6217/19
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

час і місце ухвалення: 14:46, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
ГУ ДФСТарановський Р.В. (довіреність)
ПозивачОСОБА_1 (паспорт)
Пред-к позивачаГрицюк О.О. (адвокат, ордер)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування вимоги про сплату боргу від 16.11.2018 року №Ф-32759-51, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування вимоги про сплату боргу від 16.11.2018 року №Ф-32759-51, мотивуючи його тим, що оскаржувана вимога складена з порушенням вимог чинного податкового законодавства, а саме: відомості, які покладені в основу складання оскаржуваного документу не відповідають вимогам ст. 86 Податкового кодексу України та Порядку оформлення результатів документальних перевірок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу від 16.11.2018 року №Ф-32759-51.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що згідно даних інтегрованої картки платника ОСОБА_1 станом на 16.11.2018 року у позивача існує заборгованість в сумі 15819,54 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що за даними податкового органу ІТС «Податковий блок», ОСОБА_1 взята на податковий облік як фізична особа підприємець, дата державної реєстрації 28.11.2002 року, має стан платника податків « 0» (а.с. 39-42).

16 листопада 2018 року ГУ ДФС в Одеській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32759-51, відповідно до якої станом на 31 жовтня 2018 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені ОСОБА_1 становить 15819,54 грн. (а.с.28), що підтверджено розрахунком боргу про нарахування розрахункової суми єдиного внеску 09.02.2019 року в сумі 8448 грн., 19.04.2018 року в сумі 2457, 18 грн., 19.07.2018 року в сумі 2457, 18 грн., 19.10.2018 року в сумі 2457, 17 грн. (а.с. 38).

Після отримання вимоги позивач звернувся спочатку до ГУ ДФС в Одеській області із заявою щодо нарахування по єдиному внеску.

04.03.2019 року листом за вих. №3715/К/15-32 на заяву ОСОБА_1 від 28.01.2019 року ГУ ДФС в Одеській області повідомило позивача про те, що станом на теперішній час за даними інтегрованої картки позивача по платежу з технологічним кодом 71040000 (єдиний внесок) ІТС «Податковий блок» обліковується заборгованість у розмірі 18 276,72 грн., а тому відсутні підстави для скасування нарахувань, штрафної санкції та пені по єдиному внеску (а.с.26-27).

В той же час, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб підприємців та громадських формувань, в реєстрі не знайдено записів за ОСОБА_1 (а.с. 56).

09.01.2020 року Департамент архівної справи та діловодства листом за № 15-К-11.1-21 повідомило позивача, що в Списку фондів відділу документів трудового архіву департаменту станом на 09.01.2020 року ОСОБА_1 не значиться серед підприємців, які передали документи з особового складу до департаменту в зв`язку з закриттям діяльності (а.с.69).

Не погоджуючись із зазначеною вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-32759-51, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутні відомості щодо державної реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, вимога податкового органу про сплату внеску є протиправною, та такою, що підлягає скасуванню. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно ч.1 ст.4, п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Таким чином, визначення наявності у особи статусу фізичної особи-підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

З 01.01.2017 року до ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» внесені зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ.

У зв`язку з цими змінами у законодавстві, у позивача виникла заборгованість зі сплати єдиного внеску, що підтверджено інтегрованою карткою платника податків.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців. Цей Закон набрав чинності з 01 липня 2004 року.

Саме з 01 липня 2004 року розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону, для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру.

До 01 липня 2004 року реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності здійснювалась на підставі Закону України «Про підприємництво».

Згідно ст. 8 Закону України «Про підприємництво», державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності, крім об`єднань юридичних осіб, що здійснюють свою діяльність в Україні на умовах угод про розподіл продукції, проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті ради або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації (далі - органи державної реєстрації) за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше не передбачено законом.

Громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, подають реєстраційну картку встановленого зразка, яка є водночас заявою про державну реєстрацію, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів і документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію. Органам державної реєстрації забороняється вимагати від суб`єктів підприємницької діяльності додаткові документи, не передбачені цим Законом. Державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться за наявності всіх необхідних документів за заявочним принципом протягом не більше п`яти робочих днів. Органи державної реєстрації зобов`язані протягом цього терміну внести дані з реєстраційної картки до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з проставленим ідентифікаційним кодом (для юридичних осіб), який надається органам державної реєстрації органами державної статистики, або ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів. У п`ятиденний термін з дати реєстрації органи державної реєстрації направляють примірник реєстраційної картки з відміткою про державну реєстрацію відповідному державному податковому органу і органу державної статистики та подають відомості про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності до органів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і Пенсійного фонду України.

Також вказаною статтею Закону передбачені умови та порядок скасування державної реєстрації, а саме, скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина, а також на підставі рішення суду в разі: визнання недійсними або такими, що суперечать законодавству, установчих документів; здійснення діяльності, що суперечить установчим документам та законодавству України; несвоєчасного повідомлення суб`єктом підприємницької діяльності про зміну його назви, організаційної форми, форми власності та місцезнаходження; визнання суб`єкта підприємницької діяльності банкрутом (у випадках, передбачених законодавством); неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності згідно з законодавством.

Скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності здійснюється органом державної реєстрації за наявності ліквідаційного балансу, складеного і затвердженого згідно з законодавством, та інших документів, що підтверджують проведення заходів щодо ліквідації суб`єкта підприємницької діяльності як юридичної особи, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності. Орган державної реєстрації в десятиденний термін повідомляє відповідні державні податкові органи та органи державної статистики, органи Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Пенсійного фонду України про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Позивач стверджує, що вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець, але нею була подана заява про припинення підприємницької діяльності, однак, такі докази позивачем суду не були надані.

Разом з тим, аналіз вище наведених норм закону свідчить, що дані про реєстрацію фізичної особи-підприємця, зареєстрованої до 01 липня 2004 року до Єдиного державного реєстру могли бути перенесені тільки за умови подачі особою відповідної заяви або автоматично за результатами проведеної відповідними комісіями інвентаризації.

Однак, у справі відсутні докази, що на виконання вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» позивач подавала заяву про включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру після 2004 року.

Також відповідно до п. 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 01 липня 2010 року № 2390-УІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання», Міністерством юстиції України було видано наказ №575/5 від 12.04.2012 року «Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», на підставі якого були утворені в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не включені до Єдиного державного реєстру (далі - відомості про невключених суб`єктів). Пунктом 5 вказаного наказу передбачено, що Державним реєстраторам юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців слід забезпечити: включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Аналіз наведених норм доводить, що реєстрація особи, як фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку та на підставах, визначених чинним законодавством. Факт реєстрації такої особи засвідчується свідоцтвом про державну реєстрацію.

У зв`язку зі змінами Закону про реєстрацію було розпочато процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року.

Процес включення повинен був завершитися через рік з дня набрання чинності Законом №2390-VІ, тобто 03 березня 2012 року, оскільки Закон №2390-VІ набрав чинності 03 березня 2011 року. В свою чергу, особи, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці до 01 липня 2004 року, зобов`язані були протягом цього часу подати реєстраційну катку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про їх державну реєстрацію.

Інформація про тих осіб, які самостійно не звернулися до державних реєстраторів для включення інформації про них до Єдиного державного реєстру та заміни свідоцтва, була включена до ЄДР самостійно державними реєстраторами на підставі інформації, наданої спеціальноствореними міжвідомчими комісіями.

З матеріалів справи вбачається, що дані Кубаєнко Ю.В. не були автоматично включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців після 01 липня 2004 року, за результатами інвентаризації.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 17.12.2019 року, в реєстрі не знайдено записів за ОСОБА_1 (а.с. 56).

Аналізуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент винесення оскаржуваної вимоги відсутній запис про державну реєстрацію підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Будь-яких інших доказів стосовно реєстрації підприємницької діяльності позивача відповідачем не зазначено та до суду не надано.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 ст. 4 цього Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст.6 Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з ч. 4 ст. 5 цього Закону, обов`язки платників єдиного внеску виникають:у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст. 25 цього Закону, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Таким чином, з огляду на те, що відносно позивача відсутній запис в Єдиному державному реєстрі запису про її реєстрацію як фізичної особи підприємця, на позивача не розповсюджуються вимоги ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ та відповідно до ст. 5 цього Закону у позивача не виникло обовязків платника єдиного податку.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо правомірності нарахування єдиного внеску, виходячи із даних ІТС «Податковий блок», оскільки навіть у разі набуття особою статусу ФОП до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесення відомостей про таку особу до Єдиного державного реєстру забезпечується державою, через відповідні органи, тому в обов`язковому порядку містяться у такому реєстрі.

Таким чином, твердження апелянта про наявність у позивача статусу ФОП не базується на фактичних обставинах справи та нормах законодавства України.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятої ним вимоги про сплату боргу від 16.11.2018 року №Ф-32759-51.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування вимоги про сплату боргу від 16.11.2018 року №Ф-32759-51 належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги дублюють відзив на адміністративний позов (а.с. 32) були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року по справі № 420/6217/19, - залишити без змін.

Стягнути до Державного бюджету (стягувачем є Державна судова адміністрація, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок UА0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 1152,60 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДФС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 09 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.