Справа № 420/5112/20
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5112/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 152-20 від 13.05.2020р., зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 152-20 від 13.05.2020р., яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є громадянином Іраку, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки побоюється переслідувань через належність до етнічної та релігійної меншини шабаки та суніти, тобто позивач належить до групи ризику згідно позиції УВКБ ООН. Враховуючи ситуацію загальнопоширеного насильства та військових дій, позивач не може повернутись до країни своєї громадянської належності. Обґрунтованість зазначених побоювань, на думку позивача, підтверджується інформацією по країні походження. Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак Державною міграційною службою України при прийнятті рішення, що оскаржується, зазначені обставини до уваги не прийнято.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 06.07.2020р. (вх. № 25887/20), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків у країні походження його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отримана від останнього інформація щодо причин виїзду з країни походження є суперечливою, що суттєво вплинуло на прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Ухвалою від 19.06.2020 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження; зобов`язано Державну міграційну службу України надати до суду письмові докази по справі; призначено підготовче засідання по справі на 13.07.2020 р.

Ухвалою суду від 13.07.2020 р., яка занесена до протоколу засідання, підготовче засідання відкладено на 11.08.2020р.

Ухвалою суду від 11.08.2020р. підготовче провадження у справі закрито; призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10.09.2020 р.

До судового засідання 10.09.2020 р. усі учасники справи не з`явивись, явку представників не забезпечили, про дату, час та місце проведення останнього повідомлені належним чином та завчасно.

10.09.2020р. (вх. № 36228/20) від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

10.09.2020р. (вх. №ЕП/14113/20) від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з посиленням та запровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів, проте судом не встановлено підстав для відкладення судового розгляду, враховуючи наступне

Згідно п.2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 р.

№ 731-IX процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відтак, з урахуванням приписів п.2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 р.

№ 731-IX, відсутні підстави для відкладення розгляду справи з наведених представником відповідача підстав.

За приписами ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

03.10.2016р. ОСОБА_1 вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, зазначивши у заяві, що він є громадянином Іраку, проживав в м. Мосул, у зв`язку із війною на території Іраку та в м. Мосул його сім`я втекла до ОСОБА_2 та батько втратив роботу і не зміг оплачувати навчання позивача. Повернутися до м. Мосул неможливо, оскільки місто під контролем угрупування ІДІЛ, що становить загрозу життю та здоров`ю позивача та його сім`ї.

13.03.2018 р. ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку ОСОБА_1 .

13.04.2018 р. Державною міграційною службою України прийнято рішення № 126-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2020р. у справі №420/5419/18 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 126-18 від 13.04.2018 р.; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019р. рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2020р. у справі №420/5419/18 залишено без змін.

На виконання вищевказаного рішення суду ДМС України прийнято рішення № 30-19 від 12.04.2019р. про зобов`язання ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву позивача, на підставі якого ГУДМС в Одеській області прийнято наказ № 84 від 06.05.2019р. про повторний розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.04.2020 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2016OD0165) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про доцільність відмовити гр. Іраку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп.1, 13 ч.1 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку, що факти повідомлені заявником стосовно його переслідувань в країні громадянського походження не є підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов пп.1, 13 ч.1 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

13.05.2020р. Державною міграційною службою України прийнято рішення № 152-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 152-20 від 13.05.2020р., позивач звернувся до суду з цим позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , стать чоловіча, місце народження: м. Найнава, Ірак, район Хай-Альухда; за національністю - шабак; віросповідання мусульманин, суніт; рідна мова арабська, володіє англійською мовою; російською та мовою шабак; одружений 04.07.2015р. на громадянці України ОСОБА_3 .

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 03.10.2016р. (№ 2016OD0165), позивач покинув країну походження 04.11.2009 р. автобусом Найнава (Ірак), далі авіарейсом Алеппо (Сирія) Одеса (Україна). Державний кордон України перетинав 10.11.2009 р. легально, на підставі національного паспорту та студентської візи.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідач - Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 вказаного Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 7 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 вказаного Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч.11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України № 105-18 від 23.03.2018р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідачу необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від заявника, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 14.04.2020 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2016OD0165) обґрунтовано доцільність відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Іраку ОСОБА_1 , в зв`язку з відсутністю умов, передбачених пп.1, 13 ч.1 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Матеріали особової справи позивача свідчать про відсутність доведених позивачем фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач під час проходження процедури надання міжнародного захисту взагалі не зазначав про належність до вразливої соціальної групи - громадянського населення у період військового конфлікту.

Судом встановлено, що 04.11.2009р. позивач виїхав за межі країни громадянської належності, з провінції Нінава (Ірак) до м. Алеппо (Сирія) Одеса (Україна), легально на підставі паспортного локумента гр. Іраку серії НОМЕР_1 та оформленої студентської одноразової візи до України типу «О» серії НОМЕР_2 , 10.11.2009р. заявник прибув до України (місце прибуття міжнародний аеропорт «Одеса»).

Після приїзду у 2009р. в Україну позивач протягом 2009-2015р. навчався на факультеті «загальна терапія» Одеського національного медичного університету, навчання не закінчив у зв`язку з фінансовими труднощами.

Після приїзду на територію України заявник влітку 2011 року повертався на територію громадянської належності, у провінції ОСОБА_4 перебував протягом 25 днів, після чого повернувся до України.

З 15.07.2015р. до моменту звернення за міжнародним захистом вперше 03.10.2016р. позивач нелегально перебував на території України, у зв`язку з чим щодо нього 03.10.2016р. складено протокол та постанову про накладення адміністративного стягнення відповідно до ст. 203 КУпАП.

За твердженнями позивача (арк. 3 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.), виїзд за межі країни громадянської належності був здійснений з метою отримання вищої освіти на території України. На теперішній час позивач не бажає повертатися до Іраку через нестабільну соціально-політичну ситуацію на території країни громадянської належності, відсутність необхідних для проживання умов у рідному місті на території регіону постійного проживання (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.).

У рамках повторного розгляду заяви позивача не виявлено істотно нових причин переслідування та/або неможливості повернення на територію громадянської належності окрім тих, що вказані у заяві від 03.10.2016р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та під час проведення подальших процедур.

Відповідачем з урахуванням висновків суду в адміністративній справі №420/5419/18, було повторно проведено співбесіду з позивачем та досліджено надану ним інформацію з урахуванняа актувальної інформації по країні громадянського походження заявника.

Аналізом матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причин виїзду до України та неможливості добровільного повернення позивача до Іраку з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідності до п. 13 ч.1 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження щодо позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Заявником не повідомлено обставин, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Висловлені заявником твердження щодо наявної загрози для нього у випадку повернення на Батьківщину не прийнято територівальним органом ДМС в якості підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи проведений аналіз наявних документів, твердження позивача під час проведених процедур, опрацьовану інформацію за країною походження особи з достовірних джерел. Під час проведення процедури повторного розгляду заяви позивача не виявлено нових обставин, які могли б вказувати на виникнення нових елементів, які б унеможливлювали добровільне повернення заявника на територію країни громадянської належності.

Натомість, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивач не зміг навести аргументацію повідомленій історії переслідування під час проживання в Іраку (протокол співбесіди від 04.06.2019р., арк. 11). Під час розгляду заяви позивач не зміг чітко обгрунтувати яка аме небезпека може очікувати його в разі повернення на територію країни громадянської належності.

Проте, зі змісту матеріалів особової справи позивача вбачається, що ні він, ні його близькі родичі не зазнавали жодних переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.10.2016р., арк. 8 протоколу співбесіди від 04.06.2019р.); ані під час проживання на території країни громадянської належності, ані на період перебування поза її межами на адресу заявника ніколи не надходили погрози за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 2 протоколу співбесіди від 04.06.2019р.).

Зокрема, на відсутність жодних проблем з проживанням на території країни громадянської належності, відсутність елементів особистих переслідувань вказує обставина безперешкодного повернення на територію країни громадянської належності у 2011 р., тривалого безперешкодного проживання, відсутність переслідувань заявника за цей період часу (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.10.2016 р.; арк. 3, 9 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.).

Заявник вказував на сприятливу ситуацію на території країни громадянської належності на момент свого виїзду, можливість подальшого здобуття освіти та працевлаштування на території Іраку (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 22.11.2016 р.). Також, на відсутність жодних проблем на період проживання заявника на території країни громадянської належності вказує обставина, що його виїзд до України був обумовлений кращими можливостями для здобуття освіти, а не наявністю переслідувань на території Іраку (арк. 3 анкети від 13.10.2016 р.; арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 22.11.2016 р.; арк. 3 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.). Також, щодо заявника ніколи не застосовувалось фізичне насилля за конвенційними ознаками статусу біженця на території країни громадянської належності (арк. 3 анкети від 13.10.2016 р.; арк. 7 протоколу співбесіди від 18.10.2016 р.); ані він, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, військових, релігійних або громадських організацій (арк. 3 анкети від 13.10.2016 р.; арк. 6 протоколу співбесіди від 18.10.2016 р.; арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 22.11.2016 р.); заявник не займався активістською або громадською діяльністю на території країни громадянської належності, не перебував в опозиції по відношенню до діючої влади на території Іраку (арк. 12 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.).

Позивач вказує на неможливість встановлення та ідентифікації його належності до національності шабак, що б могло стати підставою для потенційних переслідувань. Так, зокрема, він стверджує, що в документах, які посвідчують особу гр. Іраку не зазначена національність (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.). Заявник зазначив, що представники національності шабак мають право вільного спілкування рідною мовою на території країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.), водночас, він стверджує про наявність соціальної гармонії між шабаками та представниками інших національностей на території країни громадянської належності, зокрема, зазначаючи, що між ними немає відмінностей, шабаки розмовляють арабською мовою, навчаються у спільній школі, нормально проживають та співіснують з представниками інших національностей на території Іраку (арк. 7 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.); заявник ніколи не зазнавав особистих переслідувань у зв`язку з належністю до національності шабак (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 22.11.2016 р.); у заявника ніколи не виникало суттєвих проблем або переслідувань до його виїзду за межі країни громадянської належності (арк. 3, 5 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.); повідомлена заявником інформація про загрозу переслідувань шабаків на території Іраку у 2007 році (арк. 6 протоколу співбесіди від 18.10.2016 р.) не розглядається в якості причини неможливості повернення заявника та подальшого належного проживання на території Іраку.

Позивачем не було надано жодних аргументованих тверджень стосовно характеру ймовірних переслідувань та ступеню їх можливого впливу на подальше проживання його родини в регіоні постійного проживання. Водночас, заявник надавав відмінні відомості при характеристиці агентів ймовірного переслідування, стверджуючи, що в 2007 році проти шабаків на території країни громадянської належності виступали представники терористичного угруповання «ІДІЛ» (арк. 6 протоколу співбесіди від 18.10.2016 р.). Зазначені твердження визнаються неправдоподібними, враховуючи наявну інформацію з відкритих джерел, у відповідності з якою роки активної діяльності зазначеного терористичного угруповання починаються з 2013 року. У подальшому заявник стверджував, що шабаків ще з 2005 року почали переслідувати невідомі особи (арк. 6 протоколу співбесіди від 18.10.2016 р.), то вказуючи на переслідування з боку осередків угруповання «Аль-Каїда» в період 2004-2005 років (арк. 6 протоколу співбесіди від 04.06.2019 р.), то зазначаючи про обставину виникнення відповідних проблем у 2006 році (арк. 14 протоколу співбесіди від 04.06.2019р.).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, в 2007 році його родина переїхала до района м. Мосул Гогжали з компактним проживанням представників національності шабак, де у неї було декілька будинків і де ані заявник, ані його близькі родичі не зазнавали жодних переслідувань (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 22.11.2016 р.). Додатково, про відсутність жодних проблем з проживанням на території країни громадянської належності свідчить відсутність спроб виїзду за межі Іраку до виїзду на територію України на навчання у 2009р. (арк. 11-12 протоолу співбесіди від 04.06.2019р.).

Згідно проаналізованної органом міграційної служби інформації по країні походження позивача, представники національності шабак мають можливість політичного представництва на території Іраку, що визначається у діяльності низки політичних груп, які представляють інтереси зазначеної національності, розвитку власної культури, досягнення міжетнічного порозуміння.

Відповідачем встановлено, що згідно наявної інформації про країну походження, прослідковуються можливі елементи переслідувань сунітів, які були або могли бути пов`язані з угруповуванням «ІДІЛ» на момент проведення державними силами операцій зі звільнення територій, раніше контрольованих представниками зазначеного угруповування, однак ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не контактували та не були пов`язані з угруповуванням «ІДІЛ» (арк. 6, 12, 14 протоколу співбесіди від 04.06.2019р.).

Суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Іраку, оскільки сама по собі інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, як іприбули до України та звернулись з відповідною заявою без навності передбачених на це законодавством підстав для конкретної особи, яка звернулась за захистом. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 06.03.2019р. у справі № 826/14576/16, від 04.03.2019р. у справі №№815/2505/17.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивач є громадянином Іраку, в матеріалах справи наявна копія національного паспорта. Останній користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону України. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Проведеним аналізом особової справи можливо встановити, що позивач не потрапляє під категорію виключення згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність інформації щодо його причетності до вчинення злочину проти миру або особо тяжкого злочину, вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо. Позивач також не був визнаний біженцем в іншій країні.

Аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що під час проживання в Іраку позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності з п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 152-20 від 13.05.2020р., зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Г.П. Самойлюк

.