Справа № 140/11461/20
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року ЛуцькСправа № 140/11461/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Держаної судової адміністрації України, Апеляційного суду Волинської області про відшкодування шкоди, завданої протиправним актом, що визнаний неконституційним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Держави Україна в особі: Держаної судової адміністрації України (далі по тексту відповідач 1, ДСА України), Апеляційного суду Волинської області (далі по тексту відповідач 2, апеляційний суд) про стягнення з Державної судової адміністрації України на відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом визнаним неконституційним, 271150,00 гривень шляхом списання їх на користь позивача з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішення судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року № 845.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21 червня 1987 року по 26 вересня 2016 року позивач працював на посаді судді, а саме: з 21 червня 1987 року по 30 листопада 1992 року - суддею Луцького міського районного суду (в тому числі з 12 квітня 1990 року - заступником голови вказаного суду); з 01 грудня 1992 року по 26 вересня 2016 року - суддею Апеляційного суду Волинської області (до 21 червня 2001 року - Волинський обласний суд)

Постановою Верховної ради України від 08 вересня 2016 року№1515-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді у відставку відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України та наказом Апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2016 року №9.7/15 відраховано зі штату працівників Апеляційного суду Волинської області з 26 вересня 2016 року.

На день звільнення позивачу не була виплачена вихідна допомога в розмірі 10 (десять) місячних заробітних плат за останньою посадою судді.

Позивач уважає, що внаслідок невиплати при виході у відставку вихідної допомоги ним був недоотриманий дохід у вигляді вихідної допомоги, та завдана шкода, що оцінюється в грошовому виразі 271 150,00 гривень, яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

З урахуванням викладеного адміністративний позов просить задовольнити.

Голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Волинської області у відзиві на позов від 18 серпня 2020 року №1.77/54/2020 просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, мотивуючи тим, що статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, однак 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, підпунктом 1 пункту 28 розділу II якого статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено.

Разом з тим, у Законі України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, який набрав чинності 28 березня 2015 року, також була відсутня норма щодо виплати вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою.

Тобто, на момент виходу позивача у відставку (15 вересня 2016 року) діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02 липня 2015 року, згідно яких виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою не передбачалася, а рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р (11)/2020 на яке посилається позивач не може вплинути на спірні правовідносини оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, та останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Крім того, при підготовці наказу голови суду від 15 вересня 2016 року №9.7/15 «Про звільнення суддів» апеляційний суд дотримався норм чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та провів відповідні фінансові розрахунки, належні позивачу при звільненні у відставку, з огляду на що, просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 36-37).

Державна судова адміністрація України у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подала, про причини такого неподання суд не повідомила.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній адміністративній справі та вирішено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленння учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України) (арк.спр. 33).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Позивач є суддею у відставці Апеляційного суду Волинської області, що підтверджується посвідченням №02308 (арк. спр. 17).

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08 вересня 2016 року №1515-VIII, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв`язку із поданням заяви про відставку та відраховано його зі штату працівників апеляційного суду 26 вересня 2016 року згідно до наказу від 15 вересня 2016 року №9.7/15 (арк. спр. 13,15-16).

Проте, на день звільнення, 26 вересня 2016 року, позивачу не була виплачена вихідна допомога у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі №803/417/17 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю (арк. спр. 17-19).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі №803/417/17 - без змін (арк. спр. 20-21).

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 21 листопада 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вищезазначені рішення (арк. спр. 22-23).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі №803/417/17 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, заяву позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами задоволено повністю, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі №803/417/17 скасовано та прийняти нове рішення, яким позов задоволено повністю (арк. спр 24-27).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2020 року апеляційні скарги Апеляційного суду Волинської області та Державної судової адміністрації України задоволено, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі №803/417/17 скасовано та прийнято постанову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року за виключними обставинами відмовлено, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі № 803/417/17 залишено в силі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Пунктами 2 та 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Слід мати на увазі, що суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в статті 150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Разом з тим, суд може на підставі статті 144 Конституції визнати такими, що не відповідають Конституції чи законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі статті 124 Конституції - акти органів державної виконавчої влади: міністерств, відомств, місцевих державних адміністрацій тощо. Звернення до Конституційного Суду України в такому разі не вимагається.

Юридичне регулювання питання вихідної допомоги судді в разі його виходу у відставку неодноразово змінювалось Верховною Радою України.

Так, згідно із частиною третьою статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ зі змінами (далі - Закон України №2862-ХІІ) (втратив чинність на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Законом України №2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди (стаття 129), зокрема встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку (стаття 136).

Відповідно до Закону України №1166-VII, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, із Закону України №2453-VІ, зокрема, виключено статтю 136, що передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VII виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

Отже, судді, щодо яких в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку були позбавленні права на отримання вихідної допомоги, водночас судді, які були звільнені Вищою радою юстиції (Вищою радою правосуддя) після набуття чинності 30 вересня 2016 року Закону України №1402-VIIІ, до складу яких входить і позивач, отримали вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Суд зазначає, що спірні правовідносини в цій справі виникли з 15 вересня 2016 року - дати видачі наказу голови Апеляційного суду Волинської області №9.7/15 про відрахування позивача зі штату працівників суду.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів» станом на зазначену дату Конституційним Судом України не приймалося, а отже з 01 квітня 2014 року судді, які виходять у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги, а з 30 вересня 2016 року - мають право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно - правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття постанови Верховної Ради України №1514VIII від 08 вересня 2016 року «Про звільнення суддів», якою, зокрема, звільнено ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Волинської області.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, на думку суду, вказані положення застосовуються з 15 квітня 2020 року, та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15 квітня 2020 року включно.

Крім того, суд зазначає, що Конституційний Суд України в пункті 3.2 рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 вказав, що за своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні та окремо наголосив на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, відповідно до якої за своєю юридичною природою «вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір» (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Слід зауважити, що ОСОБА_1 звільнено з посади судді 26 вересня 2016 року, тобто у той час, коли право на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене статтею 136 Закону №2453-VI не існувало, оскільки дана норма виключена положенням Закону № 1166-VII.

Таким чином, суд уважає, що з прийняттям Закону України від 27 березня 2014 №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким було виключено статтю 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо виплати вихідної допомоги судді у відставці, Апеляційним судом Волинської області при винесенні наказу від 15 вересня 2016 року №9.7/15 правомірно не виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 10 місячних суддівських винагород за останньою посадою і такі дії не суперечать змісту рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020.

При цьому, право на виплату вихідної допомоги суддя набув не у зв`язку із перебуванням на посаді судді понад 20 років, а у зв`язку із її відставкою, яка є особливою формою звільнення судді з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді, тобто, саме із прийняттям відповідного нормативного акту про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, законодавець пов`язував виплату цієї допомоги, а не набуття права на неї.

При прийнятті рішення суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення з Державної судової адміністрації України на відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним, 271 150,00 гривень шляхом списання даної суми на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року №845, є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, судовий збір в розмірі 2711,50 гривень, сплачений згідно квитанції від 03 серпня 2020 року, при поданні позову, не підлягає стягненню з відповідачів та залишається за позивачем.

Керуючись статтями 241-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Держаної судової адміністрації України, Апеляційного суду Волинської області про відшкодування шкоди, завданої протиправним актом, що визнаний неконституційним, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович