Справа № 260/2287/20
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Ужгород№ 260/2287/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Міца О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, Служби безпеки України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Закарпатській області (далі - відповідач 1, УСБУ в Закарпатській області), яким просить визнати протиправною бездіяльність УCБУ в Закарпатській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 15 лютого 2018 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби; зобов`язати УСБУ в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 15 лютого 2018 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 25.07.2001 року по 15.02.2018 року проходив військову службу в органах Служби безпеки України. Позивач вказує, що 18.03.2020 року звернувся із заявою до УСБУ в Закарпатській області щодо проведення розрахунків по виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 - 2018 років, однак листом № 58/21/Х-112/1144/25 від 30.03.2020 року відмовлено у задоволенні заяви, оскільки така відпустка не має обов`язково щорічного характеру та законодавством чітко передбачені підстави для її виплати. Позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду викладену в рішенні від 16.05.2019 року у справі № 620/4218/18 (провадження №Пз/9901/4/19), вважає, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.162 Закону № 505/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

Ухвалою суду від 24.06.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, запропоновано відповідачеві надати відзив на позовну заяву у разі її заперечення.

06.07.2020 року до суду надійшло клопотання відповідача про заміну неналежної сторони, яким просить здійснити у справі № 260/2287/20 заміну первісного відповідача належним відповідачем, а саме: Управління Служби безпеки України в Закарпатській області замінити на Службу безпеки України.

Необхідність заміни відповідача мотивована тим, що як зазначає сам позивач, військову службу він проходив у 3 відділі (з дислокацією у м. Мукачево) 9 головного відділу (з дислокацією у м. Львів) Головного управління військової контррозвідки Департаменту контррозвідки Служби безпеки України (з дислокацією у м. Києві) на офіцерських посадах, де отримував грошове забезпечення та, з військової служби у вказаному вище підрозділі ОСОБА_1 звільнено наказом Голови СБУ від 06.02.2018 року № 145-ос за станом здоров`я та з 15.02.2018 року виключено зі списків особового складу та направлено на військовий облік до Управління (як звільненого у запас СБУ).

Так, за результатами опрацювання позову, відповідачем встановлено, що протягом 2015-2018 рр. позивач військову службу в Управлінні не проходив, у штаті та на грошовому (речовому) утриманні (забезпеченні) в Управлінні не перебував. Наказ про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу в Управлінні не видавався, які-небудь грошові розрахунки компенсаційного характеру з ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби, відповідно, Управлінням також не проводились. Разом з цим, повідомлено, що військову службу в Управлінні позивач проходив протягом 2013-2014 рр. (до 06.09.2014 р.), оскільки, на виконання наказу Голови СБУ від 25.07.2014 року № 429/дск, був виведений за штат та переміщений з Управління.

Таким чином, оскільки при звільненні з військової служби ОСОБА_1 таку службу в Управлінні не проходив, зі сторони відповідача як суб`єкта владних повноважень об`єктивно відсутній факт бездіяльності по відношенню до ОСОБА_1 у контексті змісту його позовних вимог.

Ухвалою суду від 28.07.2020 року залучено до участі в адміністративній справі в якості співвідповідача - Службу безпеки України (далі - співвідповідач, СБ України).

05.08.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника СБ України, в обґрунтування якого зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється. В указаний період право на одержання додаткових видів відпустки відповідній категорії осіб, у тому числі і позивачу, припинено. Таким чином, підстав для виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки не вбачається та слід відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Службі безпеки України та є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 22.06.2015 року серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Наказом СБ України від 06.02.2018 року № 145-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас з 15.02.2018 року, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.с.10-11).

При цьому, як зазначає позивач, додаткова відпустка в 2015-2018 роках позивачу як учаснику бойових дій не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски не виплачувалась.

У березні 2020 року позивач звернувся до УСБУ в Закарпатській області із заявою щодо проведення розрахунків по виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 - 2018 років (а.с.12).

Листом від 30.03.2020 року № 58/21/Х-112/1144/25 УСБУ в Закарпатській області повідомлено позивача, що оскільки, додаткова відпустка учасникам бойових дій відповідно до статті 162 Закону України "Про відпустки" не має обов`язкового щорічного характеру, вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, зокрема, після закінчення дії особливого періоду, з урахуванням норм статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з роз`ясненням Міністерства соціальної політики України від 04.08.2016 року № 430/13/116-16 додаткова відпустка учасникам бойових дій не відноситься до виду щорічних відпусток.

Відповідно до пунктів 17 та 19 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям, зокрема, відпустки як учаснику бойових дій припиняється.

Ураховуючи викладене, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій законодавством чітко не передбачена, тому, підстав для її виплати немає (а.с.13-14).

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому компенсацію за невикористані дні соціальної відпуски, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки".

Пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У свою чергу, згідно з абзацами 2 та 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пунктів 17 та 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.

Проте, вказаним Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі № 620/4218/18, в якій суд зазначив, що висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Судом встановлено, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2018 роки.

Таким чином, під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпуски, чого відповідачем здійснено не було.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України від 04.08.2016 №430/13/116-16 щодо відсутності підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, оскільки право позивача на нарахування та отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпуски гарантовано нормами чинного законодавства, у зв`язку з чим обмеження виконання цих норм законодавства не може відбуватися на підставі листа Міністерства соціальної політики України.

Беручи до уваги, що на час прийняття наказу про звільнення з військової служби, відповідачем протиправно не було проведено з ОСОБА_1 усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з 2015 по 2018 роки, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. З врахуванням наведеного, у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ч. 2 ст. 77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову. СБ України, як роботодавцем позивача, не доведено правомірності своїх дій щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, позовні вимоги відповідають вимогам закону та обставинам справи, які підтверджено належними та допустимими доказами, в зв`язку з чим позов слід задовольнити, визнавши протиправною таку бездіяльність та зобов`язавши СБ України нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 19, 72, 77, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) до Управління Служби безпеки України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Довженка, 3 ), Служби безпеки України (м. Київ, вул. Володимирська, 33 ), про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки.

3. Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 15.02.2018 року.

4. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи в порядку письмового провадження - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяС.І. Рейті