Справа № 120/3163/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 вересня 2020 р. Справа № 120/3163/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Пирогова, б. 135а, м. Вінниця, 21100)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАГАЗ-7» (вул. Інженерна, б. 5, с. Зарванці, Вінницький р-н., Вінницька обл., 23223)

про: стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАГАЗ-7» (далі - відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 27 706 грн. 67 коп. та пені в сумі 398 грн. 88 коп..

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем не забезпечено встановленого нормативу одного робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю та не сплачено адміністративно-господарських санкцій в розмірі 27 706 грн. 67 коп., що зумовило нарахування пені в розмірі 398 грн. 88 коп.. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 13.07.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.08.2020 року за вх. № 22943 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній з позовною заявою не погоджується та у її задоволенні просить відмовити. По суті спірних правовідносин повідомив, що дійсно середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях підприємства становить 1 особа. В той же час кількість штатних працівників, яким встановлено інвалідність 0. Проте відповідач зазначає, що протягом 2019 року мав в наявності створене одне робоче місце (посаду) для особи з інвалідністю, щодо якої було подано інформацію до центру зайнятості для пошуку осіб з інвалідністю для їх працевлаштування. Однак протягом 2019 року жодні особи з інвалідністю за направленнями територіального центру зайнятості на вакантні посади не зверталися. Таким чином, відповідач вважає, що виконав всі обов`язки передбачені для підприємств, установ та організацій щодо забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи, заслухавши пояснення сторін по справі та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідач подав позивачеві звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік за формою 10-ПІ, згідно з яким самостійно визначив середньооблікову кількість штатних працівників в кількості 12 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 осіб, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до вимог ст. 19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» розрахована відповідачем і становить 1 особа, а також розрахована сума адміністративно-господарських санкцій у сумі 27 706 грн. 67 коп..

Позивач вважає, що відповідач не виконав нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості одного робочого місця, і, як наслідок, повинен сплатити вказані санкції.

Водночас, за порушення термінів сплати вищезазначених санкцій відповідач зобов`язаний сплатити пеню у сумі 398 грн. 88 коп., яка розрахована починаючи з наступного дня граничного строку сплати адміністративно-господарських санкцій по день звернення до суду з цим позовом.

Несплачені адміністративно-господарська санкція та нарахована у зв`язку з цим пеня, стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Ст. 19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількості робочих місць округлюється до цілого значення.

Водночас, ст. 20 ЗУ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно- господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно- господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70, визначає процедуру подання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, що використовують найману працю, в яких за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів та інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів - центру зайнятості. Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до пункту 3.3 Інструкції щодо заповнення форми № 10-ПІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів", затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 42 від 10.02.2007 року, у рядку 03 відображається кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених роботодавцем, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, установленого статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". Показник рядка 03 визначається для роботодавців, у яких працює від 25 осіб, шляхом множення показника рядка 01 на 4 %, а для роботодавців, у яких працює від 8 до 25 осіб, він дорівнює 1 особі.

Згідно з ч. 4 ст. 20 ЗУ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Порядок сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70.

Ч. 1, 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

В силу положень ч. 3 та 5 ст. 19 ЗУ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Таким чином, змістовний правовий аналіз вищевказаних норм чинного законодавства дає підстави зробити висновок про те, що лише створення робочого місця для працевлаштування інваліда не вважається виконанням нормативу.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 ЗУ "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

За відсутності вказаної інформації центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, фактично позбавлений можливості виконувати завдання та функції, покладені на нього статтею 22 Закону України "Про зайнятість населення". Водночас, відсутність інформації про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів унеможливлює працевлаштування останніх до роботодавців.

Подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" регулюється відповідним Порядком, затвердженим Міністерством соціальної політики України № 316 від 31.05.2013 року (далі - Порядок).

Згідно п. 3,5 Порядку Форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

Форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Системний аналіз наведених норм доводить, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць. Вказаний норматив коливається залежно від кількості працюючих осіб. Роботодавці самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу. Таку інформацію вони передають до центрів зайнятості, які й займаються безпосередньо підбором осіб з інвалідністю бажаючих працювати. В іншому випадку, роботодавці не виконають, передбачених чинним законодавством заходів, спрямованих на забезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, в результаті чого до них застосовують адміністративно-господарські санкції. Чинне законодавство покладає на роботодавців обов`язок щодо виділу та/або створення робочих місць саме для працевлаштування інвалідів, а обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого нормативу, покладається як на роботодавця, так і на державну службу зайнятості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік за формою 10-ПІ. Останнім самостійно визначено кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до вимог ст. 19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» розрахована відповідачем і становить 1 особа. Разом з тим, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 0 осіб.

21.01.2019 року відповідачем прийнятий наказ № 12-ОД «Про створення робочого місця для працівників з інвалідністю», а також наказ № 13-ОД «Про внесення змін до штатного розпису» стосовно внесення до штатного розпису посади для особи з інвалідністю.

Окрім того, судом встановлено, що Вінницький обласний центр зайнятості листом від 04.05.2020 року за вих. № 03-13/1817-20 повідомив позивача про те, що відповідач протягом 2019 року подавав інформацію про вакансії для інвалідів звіт за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

У цьому контексті суд вказує, що якщо відповідач подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у визначений законом строк, відповідно, вважається, що він виконав покладений на нього обов`язок щодо своєчасного звітування про наявність вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

За таких обставин, відповідач вжив один із залежних від нього, передбачений законодавством, захід для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто дію для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року по справі № 806/1368/17.

Крім того суд зазначає, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч. 1 ст. 18 ЗУ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 24.06.2020 року по справі № 440/2008/19.

Адміністративно-господарська відповідальність, передбачена ст. 20 ЗУ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", за своєю правовою природою, є господарсько-правовою відповідальністю. Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин, згідно ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи те, що відповідачем були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано.

Суд приходить до переконання, що в даному випадку, виходячи зі спірної ситуації, не вбачається вини відповідача у не працевлаштуванні осіб з інвалідністю, що є обов`язковою складовою господарського правопорушення, адже відповідачем здійснено всіх залежних від нього заходів по недопущенню господарського правопорушення. Відповідно відсутні підстави для застосування до відповідача заходів відповідальності у виді стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані відповідачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись Конституцією України, Господарським кодексом України, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Законом України "Про зайнятість населення", постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70 та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАГАЗ-7» про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 27 706 грн. 67 коп. та пені в сумі 398 грн. 88 коп. відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Пирогова, б. 135а, м. Вінниця, 21100)

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАГАЗ-7» (вул. Інженерна, б. 5, с. Зарванці, Вінницький р-н., Вінницька обл., 23223)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 10.09.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна