Справа № 280/1181/20
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 серпня 2020 року м. Дніпросправа № 280/1181/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.04.2020 (головуючий суддя Татаринов Д.В., повний текст складено 24.04.2020)

в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся із адміністративним позовом до відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області, просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій обласні м. Запоріжжя про сплату боргу (недоїмки) від 13 лютого 2020 року № Ф-5927-50 на суму 29 293,44 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не погоджується з вимогою відповідача від 13 лютого 2020 року №Ф-5927-50, якою визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску станом на 31 січня 2020 року, оскільки позивач не здійснював підприємницької діяльності. Зазначив, що зареєстрований, як фізична особа - підприємець з 18 травня 2015 року, однак розрахувавши доходи і витрати він не здійснював діяльності, як самозайнята особа. Крім того, з листопада 2014 року по лютий 2016 року у ФОП ОСОБА_2 , з липня 2016 року по червень 2017 року офіційно працевлаштований в Польщі. З жовтня 2017 року по липень 2019 року в ТОВ «ДАКОРТ», з серпня 2019 року по теперішній час працює у ФОП ОСОБА_3 та із його заробітку за вище зазначений період нараховано і утримано єдиний соціальний внесок. У зв`язку з чим вважає, що не підпадає під критерії самозайнятої особи, що здійснює належну професійну діяльність, а отже не повинен нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок за ознакою самозайнятої особи. Отже, відповідно до норм чинного законодавства, то й оскаржувану податкову вимогу за нарахування зобов`язань зі сплати єдиного внеску, вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.04.2020 позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій обласні м. Запоріжжя про сплату боргу (недоїмки) від 13 лютого 2020 року № Ф-5927-50 на суму 29 293,44 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 у період з 01 січня 2018 року по перший квартал 2020 року підтверджується тим, що ОСОБА_1 був найманим працівником в зазначений період у ТОВ «ДАКОРТ» та у ФОП ОСОБА_3 . Найманий працівник є застрахованою особою і платником єдиного внеску (відповідні платежі здійснює). Тому податковим органом протиправно нараховано позивачу ЄСВ за період з 01 січня 2018 року по перший квартал 2020 року, оскільки у цей період ОСОБА_1 не був самозайнятою особою.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що 21 лютого 2020 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, однак не знято з обліку. Відповідач вказує на те, що позивач зобов`язаний сплачувати, у встановленому законом порядку, єдиний соціальний внесок. Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464 (у редакції чинній станом на 01 січня 2018 року) платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Відповідач вважає, що позивачу відповідно до вимог чинного законодавства здійснено нарахування.

Позивачем до апеляційного суду подано відзив, доводи якого зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Посилається на те, що відповідач перевірку щодо позивача не проводив, а облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу/недоїмки, оскільки така система призначена виключно для відображення відомостей, одержаних безпосередньо від платника або за результатами проведеної перевірки. Вважає, що такими діями відповідач порушив норми податкового законодавства, а саме процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу/недоїмки. Зазначає, що у спірний період працював найманим працівником, тому роботодавець здійснював перерахування єдиного внеску.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції подано додаткові пояснення щодо суми невнесеного єдиного внеску за період 2017-2020 року, яка, зазначена відповідачем в розмірі 7254,06 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем сформована Вимога про сплату боргу/недоїмки від 13 лютого 2020 року №Ф-5927-50, згідно якої контролюючий орган повідомив ОСОБА_1 (позивача), що станом на 31.01.2020 року його заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 29 293,44грн. (а.с. 10). Позивач не погоджується з Вимогою про сплату боргу/недоїмки, оскільки не був самозайнятою особою, а працював найманим працівником, тому у відповідності до законодавства України роботодавець здійснював сплату єдиного внеску.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України від "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" 08.07.2010 № 2464-VI, норми Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року № 449.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Предметом спору у даній справі є правомірність/протиправність вимоги податкового органу від 13.02.2020 року № Ф-5927-50 щодо сплати позивачем єдиного внеску в розмірі 29293,44 грн. з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, який протягом 2018-2020 років був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" 08.07.2010 № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Таким чином, фізичні особи-підприємці мають обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі, який встановлений законом, незалежно від отримання доходу (прибутку), при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Також, частиною 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

В силу частини 4 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому, в частині 12 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" зазначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Отже, єдиний внесок підлягає обов`язковій сплаті платником податку.

Однак, матеріалами справи підтверджується, що позивач 29 червня 2016 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, а з жовтня 2017 року по липень 2019 року був працевлаштований на роботу на ТОВ "ДАКОРТ" (код 36394005) та з серпня 2019 рік по теперішній час працевлаштований у ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_1 ).

Сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ТОВ "ДАКОРТ" та ФОП ОСОБА_3 як роботодавцями ОСОБА_1 у період з 01 січня 2018 року по перший квартал 2020 року підтверджується реєстром страхових осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 12-13).

Таким чином, правомірність нарахування позивачу єдиного внеску за період з 01 січня 2018 року по перший квартал 2020 року в розмірі 29 293,44 грн. - викликає сумнів та потребує перевірки правомірності зазначених нарахувань.

Матеріалами справи також підтверджується, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проведена державна реєстрація фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - 18.05.2015 року (а.с. 50).

Водночас, матеріали справи містять дані з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зняття з обліку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - 21.02.2020 року (а.с. 52).

З індивідуальної відомості про застраховану особу (реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування) вбачається, що ОСОБА_1 працював з листопада 2014 року по лютий 2016 року у ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ).

З жовтня 2017 року по липень 2019 року працював на ТОВ «ДАКОРТ» (код 36394005) та з серпня 2019 рік по теперішній час працює на ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_1 ).

Також матеріалами справи підтверджується, що позивач в період з липня 2016 року по червень 2017 року знаходився в Польщі та був офіційно працевлаштований.

Зазначені обставини дають підстави для висновку про протиправність сформованої контролюючим органом вимоги від 13.02.2020 року № Ф-5927-50 щодо сплати позивачем єдиного внеску в розмірі 29 293,44 грн. оскільки протягом 2018-2020 років позивач був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього єдиний внесок у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 3 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування")

Вказана вище норма кореспондується з пунктом 10 розділу ІV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року № 449 (Інструкція №449) передбачено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.

Положеннями статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Водночас, вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Отже, недоїмка (сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом) може бути сформована контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Слід зазначити, що підпункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

В силу пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску.

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом(Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування") визначаються:

- принципи збору та ведення обліку єдиного внеску;

- платники єдиного внеску;

- порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску;

- розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність;

- склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" надано визначення поняттям:

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 4, абзацом 7 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці:

- підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб:

- військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу".

Отже, платниками єдиного внеску є роботодавці та органи, які виплачують грошове забезпечення військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби).

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 (справа № 620/2449/19).

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для не застосування зазначених норм.

З матеріалів справи вбачається, що вимога про сплату боргу/недоїмки від 13.02.2020 №Ф-5927-50 по єдиному внеску, сформована відповідачем згідно даних інформаційної системи фіскального органу, в вимозі зазначено, що станом на 31.01.2020 платник ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті єдиного внеску у розмірі 29 293,44 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що у період з 01 січня 2018 року по перший квартал 2020 року позивач був найманим працівником, тому роботодавець, згідно норм законодавства України, сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Водночас, доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності матеріали справи не містять.

Крім того, Відповідачем про наявність таких доходів не зазначено, у зв`язку з чим відповідно до частини 1 статті 86 КАС України обставини відсутності у позивача у період з 01 січня 2018 року по перший квартал 2020 року доходу від власної господарської діяльності окремо від доходів, отриманих від роботодавця, не підлягають доказуванню.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 року № Ф-5927-50.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія судів апеляційної інстанції бере також до уваги, що відповідач в Вимозі про сплату боргу/недоїмки від 13.02.2020 №Ф-5927-50 зазначає про заборгованість платника ОСОБА_1 по сплаті єдиного внеску у розмірі 29 293,44 грн., однак в додаткових поясненнях до апеляційної скарги відповідач розраховує та зазначає вже іншу суму по сплаті єдиного внеску у розмірі 7254,06 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.04.2020 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

В повному обсязі постанова виготовлена 04.09.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова