Справа № 420/6689/19
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6689/19
У Х В А Л А

02 вересня 2020 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Цховребової М.Г.

за участю:

секретаря судового засідання - Поварчук В.В.

представника позивача - Сиротенка В.С.

представника відповідача - Атаманенка М.С.

третьої особи - ОСОБА_1

представника третьої особи - Сивак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», про зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 (з урахуванням уточненої позовної заяви та ухвал суду від 11.03.2020 року, від 24.06.2020 року та від 02.09.2020 року) до виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», в якому позивач просить зобов`язати виконавчий комітет Одеської міської ради скасувати своє рішення від 27.11.2003 року № 675, а саме пункти 3-5 цього рішення.

В підготовчому засіданні 02.09.2020 року судом встановлено, що представником відповідача до суду електронною поштою та через канцелярію суду подано клопотання про залишення позову без розгляду, в якому останній, керуючись ст.ст. 44, 123, 166, 240 КАС України, просить залишити без розгляду дану позовну заяву, з таких підстав:

- предметом розгляду у даній справі з урахуванням закритгя провадження в частині позовних вимог є правомірність рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.11.2003 року № 675 «Про впорядкування розрахунків за спожиті послуги водопостачання та затвердження експлуатаційних норм водоспоживання». Однак, позивач звернувся до суду із первісним позовом лише 11.11.2019 року, тобто майже через 16 років після прийняття оскаржуваного рішення. 18.11.2019 року ухвалою Одеського окружного адміністративного суду у цій справі залишено позовну заяву ОСОБА_2 без руху, зокрема, через пропущення строку звернення до адміністративного суду та за відсутності заяви про поновлення цього строку із наданням доказів поважності причин його пропуску, згідно до вимог, встановлених ч. 6 ст. 161 КАС України. У свою чергу, позивачем надані письмові пояснення про усунення недоліків первісної позовної заяви, у яких позивач просить поновити їй строк звернення до суду. В обґрунтування поважності причин такого пропуску ОСОБА_2 зазначає про те. що, користуючись послугами з водопостачання, згідно договору укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ІНФОКС» від 06.07.2004 року № 1255, тільки в травні (2019 року) дізналась, що при нарахуванні плати за воду філія «Інфоксводоканал» керується оскаржуваним у справі рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради. Водночас, жодних доказів наведеним обставинам позивач не надає. 02.12.2019 року ухвалою Одеського окружного адміністративного суду у даній справі прийнято позовну заяву ОСОБА_2 до розгляду та відкрито провадження у справі, процесуальне рішення про поновлення строку звернення до адміністративного суду судом не приймалося;

- у підготовчому засіданні від 11.03.2020 року позивачем подана уточнена позовна заява, у якій вже зазначається, що, користуючись послугами з водопостачання та водовідведення на підставі договору, укладеного з ТОВ «Інфокс» від 06.07.2004 року № 1255, ОСОБА_2 дізналася про існування оскаржуваного рішення, яке нібито використовується ТОВ «Інфокс» при нарахуванні абонентської плати за водокористування, лише у травні 2017 року;

- відповідач звертає увагу на ненормативний характер оскаржуваного рішення, критично ставиться до наведених позивачем у «поясненнях до ухвали» причин пропуску 16-річного строку звернення, вважає їх неповажними та такими, що не можуть бути підставою для його поновлення;

- щодо ненормативного характеру оскаржуваного у справі рішення. Так, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Між тим, у рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 Конституційний Суд України, посилаючись на ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад, сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію;

- ані на момент прийняття оскаржуваного рішення, ані на сьогодні державна реєстрація нормативно-правових актів органів місцевого самоврядування не передбачена. Проте, на момент прийняття оскаржуваного рішення, законодавцем були визначені критерії віднесення того чи іншого акту до категорії «нормативно-правового», що містяться у Порядку проведення державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та включення їх до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 25.11.2002 року № 102/5;

- згідно з п. 1.2, 1.3 Порядку № 102/5 (в редакції від 25.11.2002 року, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) порядок установлює процедуру подання до Міністерства юстиції України нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, центральних органів державного управління, інших органів, акти яких підлягають державній реєстрації відповідно до чинного законодавства, органів господарського управління та контролю. Порядок визначає також єдиний механізм проведення правової експертизи нормативно-правових актів, поданих на державну реєстрацію, та здійснення їх державної реєстрації Міністерством юстиції України, а також включення зареєстрованих нормативно-правових актів до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Відповідно до п. 1.4 Порядку № 102/5 нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий чи виданий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, який спрямований на регулювання суспільних відносин, містить нормативні приписи (має неперсоніфікований характер, розрахований на багаторазове застосування і дія не вичерпується одноразовим виконанням). У свою чергу, згідно з пп.пп. в, ґ, д п. 2.2 Порядку № 102/5 на державну реєстрацію не подаються акти: в) оперативного, організаційно-розпорядчого характеру (разові доручення) та з інших питань, які не мають нормативного характеру, а також ті, які містять індивідуально-конкретні приписи; ґ) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, органів державного управління та органів місцевого самоврядування, що не мають нових правових норм, а також внутрішньовідомчого характеру; д) нормативно-технічного характеру (державні стандарти, будівельні норми і правила, тарифно-кваліфікаційні довідники, форми звітності та інші). Така позиція підтверджується й, зокрема, нормами Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року № 731;

- пунктом 5 вказаного Положення визначено, що на державну реєстрацію не подаються акти оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення) рекомендаційного, роз`яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз`яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, правила спортивних змагань з видів спорту, визнаних в Україні, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші). У той же час, визначення нормативно-правового акту міститься також і в чинній редакції КАС України, відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 якого нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

- Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїх постановах (зокрема, але не виключно, від 28.02.2020 року у справі № 235/2931/16-а, від 13.03.2020 року у справі № 826/27282/15, від 29.04.2020 року у справі № 826/7188/16) зазначає про те, що для нормативно-правових актів притаманні такі характерні властивості, ознаки: приймається як у спосіб безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це органом за встановленою процедурою; містить загальнообов`язкові правила поведінки, легітимізовані людьми; розрахований на невизначене коло осіб та багаторазове застосування. За загальноприйнятим визначенням нормативно-правовий акт є офіційним письмовим документом, прийнятим уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування. В свою чергу, норма права - це загальнообов`язкове, формально визначене правило поведінки, що гарантується державою, що відображає рівень свободи громадян, організацій і виступає регулятором суспільних відносин;

- з урахуванням наведеного для визначення правової природи акта (його нормативно-правового чи ненормативного характеру) необхідним є дослідження обставин як його прийняття, так і змісту акту в цілому. Так, з метою приведення норм водоспоживання у відповідність до фактичного споживання води, враховуючи норми водоспоживання, розроблені науково-виробничим підприємством «Центр проблем екології» (м. Харків), виконавчий комітет Одеської міської ради прийняв рішення від 27.11.2003 року № 675 «Про впорядкування розрахунків за спожиті послуги водопостачання та затвердження експлуатаційних норм водоспоживання», яким: 1. Затверджено з 01 грудня 2003 року тимчасові експлуатаційні норми водоспоживання. 2. Комунальному підприємству «Одесводоканал» ( ОСОБА_3 ) до 01 березня 2004 року доручено надати пропозиції щодо встановлення норм водоспоживання на рівні розрахованих науково-виробничим підприємством «Центр проблем екології» (м. Харків). 3. Рекомендовано всім водоспоживачам, підприємствам та організаціям незалежно від форми власності, встановити засоби обліку води. 4. Визначено, що поливний сезон, в тому числі полив вулиць, прибудинкових територій та зелених насаджень у місті починається 01 квітня та закінчується 30 вересня кожного року. 5. Контроль за виконанням рішення покладено на заступника міського голови Прокопчука В.А. Як вбачається зі змісту наведеного рішення, останнє не містить у собі жодних норм права та не спрямоване на регулювання суспільних відносин з виникненням, зміною чи припинення правовідносин для третіх осіб. Приймаючи дане рішення про затвердження тимчасово експлуатаційних норм водоспоживання, виконавчий комітет Одеської міської ради лише відобразив фактичний рівень споживання води, який застосувався комунальним підприємством «Одесводоканал» з визначеною у законодавстві метою. Самі ж по собі норми водопостачання не створюють, не змінюють та не припиняють прав чи обов`язків третіх осіб, тоді як правовідносини з нарахування та сплати коштів за водовідведення виникають виключно на підставі укладеного абонентом з ТОВ «Інфокс» цивільно-правового договору, що спростовує владно-управлінський характер оскаржуваного рішення;

- так, наприклад, нормативно-правовим актом у сфері водопостачання та водовідведення є рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.12.2018 року № 561, яким затвердженні правила приймання стічних вод до системи централізованого водовідведення міста Одеси. Зі змісту даних правил вбачається, що останні передбачають права і обов`язки для невизначеного кола осіб, заходи впливу у разі порушень визначених правилами вимог, порядок контролю за скидом стічних вод до систем централізованого водовідведення, що за своєю суттю безперечно підпадає під визначене законодавцем поняття нормативно-правового акта. Наведене свідчить про відсутність в акті, що є предметом оскарження у цьому позові, ознак нормативно-правового акта;

- викладені обставини дають підстави дійти висновку, що оскаржуване у справі рішення є ненормативним актом, з урахуванням чого вимоги ч. 3 ст. 264 КАС України, яка визначає особливості оскарження нормативно-правових актів, в даному випадку застосуванню не підлягають;

- ч. 1 ст. 264 КАС України визначає, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень. У той же час, як вбачається з уточненої позовної заяви ОСОБА_2 , підставами для оскарження рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.11.2003 року № 675 є: незгода ОСОБА_2 із нарахуванням ТОВ «Інфокс» позивачу абонентської плати за надання послуг з водопостачання, а саме послуг за полив; невиконання ТОВ «Інфокс» пункту 2 оскаржуваного рішення. Тобто, якщо б оскаржуване у справі рішення за своїми властивостями та змістом підпадало під передбачену законодавцем категорію «нормативно-правовий акт», частина 3 ст. 264 КАС України застосовувалася лише за умови оскарження законності та відповідності рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.11.2003 року № 675 правовим актам вищої юридичної сили. Однак виходячи зі змісту уточненої позовної заяви, питання «законності» та «відповідності» оскаржуваного рішення актам вищої юридичної сили позивачем не порушується, що також спростовує підстави для застосування ч. 3 ст. 264 КАС України;

- вказане є цілком логічним з урахуванням недопустимості існування нормативно-правового акта, положення якого суперечать акту вищої юридичної сили та, відповідно, необхідності його скасування незалежно від часу оскарження до адміністративного суду. При цьому, враховуючи предмет розгляду у таких справах, достатньою підставою для скасування такого нормативно-правового акта є сам факт невідповідності його положень акту вищої юридичної сили, при чому відсутня необхідність дослідження великого масиву доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними;

- щодо об`єктивної можливості позивача звернення до суду у встановлений законом строк та 16-річний пропуск останньою строку для подання даного позову. Виконавчий комітет Одеської міської ради звертає увагу на те, що позивач є абонентом ТОВ «Інфокс» та стороною відповідного договору, у якому, зокрема, міститься розділ 2 щодо порядку надання послуг, згідно якого, п. 2.2 передбачено, що оплата послуг водопостачання та водовідведення здійснюється за тарифами, затвердженими у встановленому діючим законодавством порядку. Як особа, що є учасником правовідносин у сфері надання послуг водопостачання та фактично була ініціатором їх виникнення, позивач мала об`єктивну можливість та, більше того, особисту заінтересованість у з`ясуванні підстав для нарахування останній абонентської плати за водовідведення. незгода з якою стала підставою для звернення до суду з даним позовом. Більш того, договір від 06.07.2004 року, на який посилається позивач в обґрунтування позову, припинив свою дію у зв`язку з укладенням нового договору;

- як вбачається з матеріалів справи, 08.09.2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, згідно з п. 3.4.15 вказаного договору, абонент зобов`язаний один раз за рік з`явитися до служби «Водозбуту» для звірки отриманих виставлень та оплат з послуг водокористування. Тобто, ОСОБА_2 як особа, що є учасником правовідносин у сфері з надання послуг водопостачання та фактично була ініціатором їх виникнення, мала об`єктивну можливість, особисту заінтересованість та більше того, прямо передбачений обов`язок щодо звірки та з`ясування підстав і розмірів нарахування останній абонентської плати за водовідведення, незгода з якою стала підставою для звернення до суду з даним позовом;

- жодних обставин, які б з об`єктивних причин унеможливили звернутися позивачеві з даною позовною заявою у строк, передбачений положеннями процесуального законодавства та стали перешкодами для звернення до суду протягом 16 років, ОСОБА_2 не зазначені;

- виконавчий комітет Одеської міської ради вважає, що уточнена позовна заява подана із пропущенням строку звернення до адміністративного суду, при цьому, жодних доводів, підкріплених належними доказами, які б свідчили про зворотне в уточненій позовній заяві позивач не зазначає, а тому остання підлягає залишенню без розгляду;

- дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Це дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо публічно-правові відносини стали спірними, запобігає зловживанню правом зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень при виконанні своїх функцій. Відсутність цієї умови призводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах. Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права щодо звернення до адміністративного суду із позовом у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на таке звернення з поважних причин. Так, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами;

- у постанові від 21.02.2020 року у справі № 420/334/19 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду, вирішуючи питання дотримання позивачем строків звернення з позовом до суду, зазначив наступне. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який в адміністративному судочинстві визначений як строк звернення до суду;

- правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Зміст принципу правової визначеності розкрито у низці рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у рішенні від 29.06.2010 року № 17-ри/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи;

- Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах (зокрема, але не виключно, від 03.04.2019 року у справі № 9901/896/18, від 20.06.2019 року у справі № 9901/82/19, від 18.09.2019 року у справі № 9901/210/19) зазначає про те, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними;

- у постанові від 24.10.2019 року у справі № 591/1519/15 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду вказав на те, що дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах. У свою чергу, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїх постановах (зокрема, але не виключно, від 22.01.2020 року у справі № 2540/2618/18, від 22.01.2020 року у справі № 826/4464/17, від 31.10.2019 року у справі № 823/1915/18, від 29.08.2019 року у справі № 362/2939/16) зазначив про те, що навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб. Європейський суд з прав людини зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (рішення від 20.09.2011 року у справі «ВА Г «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У свою чергу, у рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав. Строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними;

- протягом більше 16 років чинності оскаржуваного у справі рішення відносини, що склались між виконавчим комітетом Одеської міської ради та ТОВ «Інфокс», у свою чергу між останнім та його абонентами - набули стабільного характеру. У свою чергу, оскарження таких актів з шістнадцятирічним пропуском строку звернення до суду порушує принцип юридичної визначеності та остаточності, передбачаючи протистояння виконавчим комітетом Одеської міської ради заявленій вимозі на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

В підготовчому засіданні представник відповідача підтримав подане клопотання та просив суд його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, із посиланням, зокрема, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 5 листопада 2019 року у справі № 522/13325/19 про закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Одеської міської ради, ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про скасування рішення Одеської міської ради та зобов`язання вчинити певні дії - в частині скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 675 від 27.11.2003 року, після прийняття якої позивач вже 11.11.2019 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» підтримав клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Третя особа - ОСОБА_1 заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, з підстав, викладених у відповіді на клопотання, вхід. № 34391/20 від 01.09.2020 року, зокрема, що 25.08.2020 року в судовому засіданні представник відповідача вніс до розгляду третє по рахунку клопотання про залишення позову позивача без розгляду. Ці клопотання були предметом розгляду на судових засіданнях по справі: 11.03.2020 (пункт протоколу засідання: 53; 54; 55); 24.06.20 (п. протоколу 38), де представник ВКОМР. Атамаенекно М.С. двічі відкликав клопотання. Все це можливо тільки тому, що в процесі підготовчого провадження по справі, яке триває 8 місяців суд жодного разу не витребував у відповідача письмового відклику своїх клопотань.

Дослідивши доводи учасників справи, матеріали справи в межах розгляду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню.

Так, в підготовчому засіданні 02.09.2020 року судом встановлено, що спірним рішенням відповідача від 27.11.03 р. № 675 «Про впорядкування розрахунків за спожиті послуги водопостачання та затвердження експлуатаційних норм водоспоживання» (т.1 а.с.96), в частині, яка є предметом розгляду у цій справі з урахуванням прийнятих судом у справі ухвал, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 13 Закону України «Про питну воду та питне водоспоживання», з метою приведення норм водоспоживання у відповідність до фактичного споживання води, враховуючи норми водоспоживання, розроблені науково-виробничим підприємством «Центр проблем екології» (м. Харків), виконавчий комітет Одеської міської ради, вирішив:

3. Рекомендувати всім водоспоживачам, підприємствам та організаціям незалежно від форми власності, встановити засоби обліку води.

4. Визначити, що поливний сезон, в тому числі полив вулиць, прибудинкових територій та зелених насаджень у місті, починається 01 квітня та закінчується 30 вересня кожного року.

5. Контроль за виконанням рішення покласти на заступника міського голови Прокорчука В.А.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до пп. 5 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження:

- забезпечення соціально-культурних закладів, які належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, а також населення паливом, електроенергією, газом та іншими енергоносіями; вирішення питань водопостачання, відведення та очищення стічних вод; здійснення контролю за якістю питної води.

Також, відповідно до ст. 13 Закону України «Про питну воду та питне водоспоживання» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері питної води та питного водопостачання належать:

- вирішення інших питань у сфері питної води та питного водопостачання відповідно до законів України.

Так, враховуючи зміст пункту 4 рішення відповідача від 27.11.03 року № 675 «Про впорядкування розрахунків за спожиті послуги водопостачання та затвердження експлуатаційних норм водоспоживання», яким вирішено: визначити, що поливний сезон, в тому числі полив вулиць, прибудинкових територій та зелених насаджень у місті, починається 01 квітня та закінчується 30 вересня кожного року, дане рішення змінює загальні правила регулювання однотипних відносин визначенням певного періоду поливного сезону, що встановлює обов`язок застосування певних розрахунків за водоспоживання у визначений поливний сезон, розраховане на довгострокове та неодноразове застосування (кожного року), породжує права та обов`язки невизначеного кола осіб щодо їх дотримання/виконання/використання тощо.

В інакшому випадку - без прийняття такого рішення у зазначеній частині вищенаведені встановлення (породження) прав та зміна загальних правил регулювання однотипних відносин не відбулися б.

Так, враховуючи та на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позиція представника відповідача, що: оскаржуване у справі рішення є ненормативним актом, з урахуванням чого вимоги ч. 3 ст. 264 КАС України, яка визначає особливості оскарження нормативно-правових актів, в даному випадку застосуванню не підлягають, - є безпідставним.

Також, суд не бере до уваги посилання відповідача, на те, зокрема, що: підставами для оскарження рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.11.2003 року № 675 є: незгода ОСОБА_2 із нарахуванням ТОВ «Інфокс» позивачу абонентської плати за надання послуг з водопостачання, а саме послуг за полив; невиконання ТОВ «Інфокс» пункту 2 оскаржуваного рішення; тобто, якщо б оскаржуване у справі рішення за своїми властивостями та змістом підпадало під передбачену законодавцем категорію «нормативно-правовий акт», частина 3 ст. 264 КАС України застосовувалася лише за умови оскарження законності та відповідності рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.11.2003 року № 675 правовим актам вищої юридичної сили; однак виходячи зі змісту уточненої позовної заяви, питання «законності» та «відповідності» оскаржуваного рішення актам вищої юридичної сили позивачем не порушується, що також спростовує підстави для застосування ч. 3 ст. 264 КАС України, - з тих підстав, що наведені обставини є предметом дослідження та встановлення при вирішення справи по суті.

Враховуючи та на підставі наведеного, при оскаржені вищезазначеного рішення застосуються положення ч. 3 ст. 264 КАС України, відповідно до яких нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 28.02.2020 року по справі № 235/2931/16-а, від 13.03.2020 року по справі № 826/27282/15, від 29.04.2020 року по справі № 826/7188/16 тощо.

Враховуючи та на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - є необґрунтованим, недоведеним та безпідставним, відповідно у його задоволенні - слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 122, 240, 243, 248, 256, 264, 294 КАС України, суд -

ухвалив:

У задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - відмовити.

Ухвала окремо не оскаржується та набирає законної сили в порядку ст. 256 КАС України.

В повному обсязі ухвалу складено 7 вересня 2020 року.

Суддя М.Г. Цховребова