Справа № 420/7569/19
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/7569/19
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

представника апелянта ГУ НП в Одеській області - Сницерева А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо нарахування та невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку тривалістю 42 доби, за три роки (2015-2017 рік включно);

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку тривалістю 42 доби, за три роки (2015 - 2017 рік включно).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він, як особа, яка має статус учасника бойових дій, відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має право на отримання додаткової щорічної відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів.

Під час проходження служби позивачу не надавалась додаткова оплачувана відпустка, як учаснику бойових дій, а при звільнені не була нарахована та не виплачена компенсація за невикористані дні додаткової щорічної відпустки із збереженням заробітної плати за період з 2015-2017 роки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, задовлений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнана протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку строком 42 доби, за три роки (2015-2017 рік включно).

Головне управління Національної поліції в Одеській області зобов`язане нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку строком 42 доби, за три роки (2015 - 2017 рік включно).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги, наданих на усунення недолків апеляційної скарги, апелянт навів обґрунтування вимог апеляційної скарги, та зазначив про безпідставне відхилення судом першої інстанції доводів відповідача щодо застосування норм спеціального законодавства, оскільки загальні положення Закону України «Про відпустки» можуть застосовуватися виключно, якщо таке прямо передбачено у спеціальному законодавстві, або якщо ними не врегульовані спеціальні правовідносини.

Також, апелянт зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку виплатити компенсацію за усі роки невикористаної позивачем додаткової щорічної оплачуваної відпустки. При цьому апелянт звернув увагу на те, що статус учасника бойових дій позивач набув під час проходження служби в управлінні МВС України на Одеській залізниці, а ГУ НП в Одеській області не приймало участі у становленні позивачу відповідного статусу.

Зазначає апелянт, як підставу для скасування оскаржуваного рішення та для відмови у задоволенні позовних вимог і те, що позивач під час проходження служби в ГУ НП в Одеській області не звертався із рапортами про надання йому додаткової щорічної оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, або про виплату компенсації невикористаної відпустки в році звільненя.

Також, на думку апелянта, в цій справі не можуть бути застосовані висновки великої палати Верховного Суду у справі № 620/4218/18, оскільки справа розглянута ВП ВС стосується виплат військовослужбовцям, в той час як в цій справі позивач проходив службу в поліції.

ОСОБА_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 1996 року по 29.12.2017 року, зокрема з 07.11.2015 року прийнятий на службу до ГУНП в Одеській області, а 29 грудня 2017 року, відповідно до наказу №1974 від 26.12.2017 року звільнений з ГУ НП в Одеській області за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону україни «Про національну поліцію» (через хворобу) (а.с. 5, 6) .

Також, відповідно до матеріалів справи, позивач 17 серпня 2015 року набув статусу учасника бойових дій, що підтверджено відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 17.08.2015 року (а.с. 7).

Відповідно до змісту наказу ГУ НП в Одеській області від 29 грудня 2017 року наказом №1974 від 26.12.2017 року, наказ не містить інформації щодо виплати позивачу невикористаної додаткової щорічної оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки (а.с. 6)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як учасник бойових дій, мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати з набуттям статусу учасника бойових дій та з урахуванням доповнення Закону України «Про відпустки» статтею 16-2 згідно із Законом № 426-VIII від 14.05.2015, та відповідно набув право на компенсацію за невикористані додаткові відпустки по 14 днів щорічно.

Оскільки обов`язок обліку таких відпусток та дотримання пов`язаних із ними гарантій покладається на роботодавця, суд першої інстанції, пославшись додатково на рішення Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), дійшов висновку про наявність правових підстав для задовлення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію».

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799 (далі - Порядок №260) за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Крім того, згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 цього Закону, серед інших, учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції проте, що позивач, як учасник бойових дій, мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати з набуттям статусу учасника бойових дій, починаючи з 17.08.2015 року (за період з 17.08.2015 по 16.08.2016 р, з 17.08.2016 р. по 16.08.2017 р., з 17.08.2017 р. по 16.08.2018 р.) та, відповідно, набув право на компенсацію за невикористані додаткові відпустки по 14 днів щорічно. Обов`язок обліку таких відпусток та дотримання пов`язаних із ними гарантій покладається на роботодавця. Зазначені обставини не спростовані доводами апеляційної скарги.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання ж відповідальності за невиплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, який поширює свою дію також і на поліцейських, грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Стосовно доводів скаржника про те, що право на додаткову відпустку передбачає, обов`язковість подання рапорту (клопотання) про надання такої відпустки, апеляційний суд зазначає, що передбачене законодавством право позивача на додаткову відпустку не встановлює його використання, проте зобов`язує відповідача у разі звільнення зі служби за бажанням останнього надати таку відпустку або виплати компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Відхиляє апеляційний суд також доводи апеляційної скарги щодо не прийняття апелянтом участі у встановленні позивачу статуту учасника бойових дій. Відповідний статус позивача підтверджений належними та допустимими доказами, апелянт, а ні при розгляді справи судом першої інстанції, а ні при апеляційному оскарженні справи не надав доказів на спростування доводів щодо наявності у позивача статусу учасника бойових дій.

Вважає апеляційний суд помилковими доводи апеляційної скарги щодо протиправності застосування судом першої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), з огляду на таке.

В оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції, окрім норм Конституції України, Законів України «Про національну Поліцію», «Про відпустки», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», КЗпП України, послався на судове рішення Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), зазначивши, що висновки ВП ВС безумовно заслуговують на увагу та підлягають врахуванню, однак в даному випадку невиплата позивачеві компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не пов`язана із правозастосуванням відповідачем спеціального законодавства, а обумовлено в першу чергу не зверненням позивача за отриманням додаткової та щорічної відпустки у відповідному році служби та не визначенням у наказі про звільнення, який не оскаржувався та є чинним, не використаних днів відпустки, які підлягали компенсації.

Не звернення позивача під час проходження служби із рапортом про надання додаткової щорічної оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, так само як і не подання відповідного рапорту на час звільнення, не позбавляють позивача, на час звільнення, права на оримання відповідної компенсації за дні невикористаної відпустки за весь час, коли позивач набув права на оримання цієї додаткової відпустки.

Доводи апеляційної скарги та додаткових пояснень до апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У них також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 19 Конституції України ст.ст. 2-12, 71-77, 242, 257, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у справі № 420/7569/19 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09.09.2020 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.