Справа № 754/7255/16-а
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/7255/16-а
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

09 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано неправомірними дії Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури на підставі довідки прокуратури м. Києва № 18/105 від 23 лютого 2016 року та зобов`язано провести перерахунок та виплату пенсії відповідно до статті 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, починаючи з 12 квітня 2016 року, виходячи з розрахунку 80 % від суми місячної заробітної плати, зазначеної в довідці прокуратури м. Києва № 18/105 від 23 лютого 2016 року без обмеження її максимального розміру та виплатити заборгованість з урахуванням раніше проведених виплат.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року.

Ухвалою місцевого суду від 23 грудня 2019 року задоволено заяву позивача та замінено сторону виконавчого провадження, а саме боржника з Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась у суд із заявою про роз`яснення судового рішення.

За результатами розгляду ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року заяву задоволено, а постанову Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року роз`яснено, а саме при виконанні постанови Деснянського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року слід проводити виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 згідно постанови суду від 16 серпня 2016 року та в подальшому проводити перерахунки, згідно частин 12, 13, 18 статті 501 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року), з виплатою пенсії без обмеження граничним розміром.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - апелянт, ГУ ПФУ в м. Києві) подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати, а в задоволенні заяви про роз`яснення рішення суду відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваною ухвалою суд змінив своє рішення, а також роз`яснив рішення, яке вже виконано.

У відзив на апеляційну скаргу позивач акцентує увагу суду на тому, що ГУ ПФУ в м. Києві пропустив строк на подання апеляційної скарги без поважних причин, а зазначена у апеляційній скарзі інформація про дату ознайомлення з оскаржуваною ухвалою є недостовірною.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Пунктом 2 частини 2 наведеної правової норми закріплено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в м. Києві зазначає, що копія ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року ним отримана не була, а про її постановлення стало відомо з Єдиного державного реєстра судових рішень.

Доказів отримання копії зазначеної ухвали матеріали справи не містять.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання ГУ ПФУ в м. Києві про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження.

Водночас, на виконання ухвали суду від 09 червня 2020 року позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджує, що про постановлення оскаржуваної ухвали ГУ ПФУ в м. Києві було відомо з 31 січня 2020 року.

На підтвердження зазначеного позивачем надано копію листа, адресованого ГУ ПФУ в м. Києві та зареєстрованого останнім 31 січня 2020 року, додатком до якого була ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що копія ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року отримана ГУ ПФУ в м. Києві фактично 31 січня 2020 року. Отже, останній день подання апеляційної скарги припадає на 17 лютого 2020 року, перший робочий день.

Однак, апеляційна скарга подана ГУ ПФУ в м. Києві лише 09 квітня 2020 року.

Посилання апелянта на запровадження карантина на території України, колегія суддів до уваги не приймає.

Так, пунктом 3 розділа VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 на всій території України з 12 березня 2020 року до 11 травня 2020 року установлено карантин.

Отже, наведеною правовою нормою закріплено саме продовження строку, встановленого законом - Кодексом адміністративного судочинства України для подання апеляційної скарги, а саме на строк дії карантина.

Разом з тим, продовження строку на подання апеляційної скарги, встановленого статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, має місце за умови, якщо такий строк не закінчився на момент установлення Урядом карантина.

Проте, у розглядуваній ситуації строк на подання апеляційної скарги сплинув 17 лютого 2020 року, тобто до запровадження карантина.

Будь-яких інших доводів на підтвердження поважності причин пропуску строку на подання апеляційної скарги ГУ ПФУ в м. Києві не зазначено.

За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Згідно з частиною 1 статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту 6 частини 5 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява №23436/03).

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Втім, апелянтом дані про будь-які об`єктивні перешкоди, які не давали йому можливості своєчасно реалізувати право на оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строки, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, не наведені.

Відповідно до частини 1 статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Однак, саме недотримання ГУ ПФУ в м. Києві наведеної правової норми призвело до помилкового відкриття апеляційного провадження.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини «Устименко проти України» (№ 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі Брумареску проти Румунії), а стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (пункт 70 рішення ЄСПЛ у справі Обермайєр проти Австрії, рішення ЄСПЛ у справі Окяяй та інші проти Туреччини).

Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року відкрито помилково, а тому підлягає закриттю в порядку частини 2 статті 305 Кодексу адміністративного судочинства України

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 308/13566/14-а та від 11 грудня 2018 року у справі № 539/4097/13-а.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 195, 305, 311, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2019 року у справі №754/7255/16-а закрити, як помилково відкрите.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька