Справа № 640/25588/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів: Чаку Є.В.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністраціі про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просила суд:

- зобов`язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію, в особі Борецької Ганни Андріївни, начальника відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, виконати рішення суд та вчинити наступні дії: зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду в місті Києві від 28 квітня 2011 року (справа № 2-93/2011) про визнання осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 , що набрало законної сили, залишене без змін ухвалою ВССУ від 24 квітня 2013 року (справа № 6-14114св12) та письмово їх повідомити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року закрито провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, та судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що предметом позову є невиконання Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією судового рішення, яке набрало законної сили, та виконання Борецькою Г.А. постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області, яка самовільно зареєструвала місце проживання, внісши відомості до реєстру територіальної громади Деснянського району м. Києва. Апелянтом також наголошено, що виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2011 Борецькою Г.А. буде захистом її права на житло, в чому позивач вбачає захист таких прав, а не в оскарженні майнових прав.

У відзиві Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказано на правомірність висновків суду першої інстанції, який прийняв обґрунтоване судове рішення, належно та повно встановивши обставини справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування спірної ухвали суду.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановив, що 07 серпня 2019 року позивач звернулась до Управління (Центру) надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2011 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 (копія відповіді міститься в матеріалах справи).

Відмовляючи позивачу у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , відповідач виходив з наступного.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 2015 року (додано до матеріалів справи), спадкоємцями майна, належного на праві приватної власності ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дочка ОСОБА_1 (на 1/4 частку майна) та його дочка ОСОБА_2 (на 1/2 частку майна). Спадщина складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

З наведеного вбачається, що позивачу та ОСОБА_2 у порядку спадкування належить по 1/4 частині квартири за вищевказаною адресою відповідно.

За приписами частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідачем у листі від 09 серпня 2019 року № 102/30/2102 зазначено, що зважаючи на те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна у вигляді ј частини квартири за вищевказаною адресою та беручи до уваги відсутність судового рішення про позбавлення ОСОБА_2 права на частку власності, її зняття з реєстраційного обліку не відповідатиме вимогам чинного законодавства України.

В той же час, відповідачем у відзиві на позовну заяву було зазначено, що Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація не володіє повною та достовірною інформацією відносно того, який правовий статус має квартира АДРЕСА_1 на даний час.

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 травня 2016 року, що набрала законної сили, прийнятою у адміністративній справі № 2а-3/11 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_9 про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень та його скасування, позовні вимоги ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 задоволені у повному обсязі, а розпорядження органу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 лютого 2005 року за № 401 про передачу квартири у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_9 шляхом її приватизації, визнано протиправним та скасовано.

Водночас, свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі скасованого у судовому порядку розпорядження органу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 лютого 2005 року за № 401, у судовому порядку недійсним не визнавалось та не скасовувалось.

Позивач, вважаючи, що діями відповідача як суб`єкта владних повноважень були порушені її права, звернулась до адміністративного суду із даним позовом.

Суд попередньої інстанції дійшов висновків про те, що враховуючи предметну юрисдикцію та характер правовідносин у цій справі, даний спір непідвідомчий адміністративному суду, а є таким, що підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим, імперативними нормами пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід враховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з тим, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Подання даного позову та апеляційної скарги спрямовані на зняття з реєстраційного обліку третьої особи, позаяк позивач вважає факт реєстрації ОСОБА_2 незаконним.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі частини першої статті 15 ЦПК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Юрисдикція цивільних справ визначена статтею 19 ЦПК, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що у разі якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права на зазначену квартиру, а той час як вимоги до Деснянської РДА - похідними від них. Таким чином, спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального Кодексу. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм процесуального права в подібних відносинах містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/17 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 826/8687/16, які є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апелянтом в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 312, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Є.В. Чаку

Суддя І.В. Федотов