Справа № 160/6933/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2020 року Справа № 160/6933/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
25 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якій позивач просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з діями по проведенню перевірки та винесеним податковим повідомленням-рішенням, зазначаючи, що 21.01.2020 року знаходився у відрядженні, не був присутній під час проведення фактичної перевірки, не допускав відповідача до проведення перевірки, оскільки не був обізнаний про призначення та проведення перевірки. Позивач вказує, що ним не отримано ні копії наказу, ні копії направлення на проведення перевірки. Згідно з п.8 Порядку застосування фінансових санкцій, передбачених ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №790 від 02.06.2003 року, рішення про застосування фінансових санкцій складається не у формі податкового повідомлення-рішення, а за формою згідно з додатком до Порядку. До 01.07.2019 року Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» не передбачав ліцензування роздрібної торгівлі паливом. ФОП ОСОБА_1 відповідно до платіжного доручення №1498 від 12.06.2019 року було сплачено плату за ліцензію на право роздрібно торгівлі та 18.06.2019 року подано заяву щодо ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним з відповідними додатками, проте ліцензію було видано лише 03.07.2019 року, що в свою чергу порушує права суб`єкта господарювання та ставить його в поле правової невизначеності та економічного тягаря щодо відсутності можливості реалізовувати товар та нести відповідні збитки.
На думку позивача, оскаржувані дії та податкове повідомлення-рішення є протиправними, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року на адресу суду від відповідача 24.07.2020 року надійшов відзив на позовну заяву.
В наданому до суду відзиві зазначено, що перевірку проведено з дотриманням норм законодавства. Посилання позивача на те, що у день виходу ревізорів на фактичну перевірку на АЗС, ОСОБА_1 перебував у відрядженні, а тому не був обізнаний про проведення перевірки, є необґрунтованим, оскільки на АЗС постійно працюють оператори, які здійснюють розрахункові операції. Реалізація палива на АЗС позивача здійснювалась застосуванням зареєстрованого, опломбованого у встановленому законодавством порядку та переведеного у фіскальний режим роботи спеціалізованого РРО з роздрукуванням чеків установленої форми. Факти реалізації позивачем пального за відсутності відповідної ліцензії є у повному обсязі доведеними контролюючим органом. Відповідачем зазначено, що суб`єктам господарювання була надана можливість завчасно звернутись із заявами для отримання відповідних ліцензій, враховуючи законодавчі зміни. На думку відповідача, до позивача правомірно застосовані штрафні санкції, а тому позовна заява не підлягає задоволенню.
04.09.2020 року позивачем надано суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що ФОП ОСОБА_1 відповідно до платіжного доручення № 1498 від 12.06.2019 року було сплачено плату за ліцензію на право роздрібної торгівлі та 18.06.2019 року подано заяву щодо ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним з відповідними додатками, проте ліцензію було видано лише 03.07.2019 року, що в свою чергу порушує права суб`єкта господарювання та ставить його в поле правової невизначеності та економічного тягаря щодо відсутності можливості реалізовувати товар та нести відповідні збитки, відтак є наявне порушення балансу, яке привело до несприятливих наслідків. Таким чином, з набуттям 01.07.2019 змін до Законів №481/95-ВР та №222-VІІІ визначення з 01.07.2019 територіальних органів ДФС органами ліцензування діяльності з торгівлі пальним та не встановленням для суб`єкта господарювання строку для приведення діяльності у відповідність до вимог закону, вочевидь має місце порушення балансу між діяльністю держави та суб`єкта господарювання. У відзиві відповідач підтверджує, що на адресу позивача було направлено виключно акт фактичної перевірки № 2862/04-36-32-02/ НОМЕР_1 від 21.01.2020 року. Безпосередньо сам акт перевірки № 2862/04-36-32-02/ НОМЕР_1 від 21.01.2020 року не містить будь - яких посилань або додатків до вказаного акту серед яких би були відомості про те, що під час проведення перевірки ревізорами було складено акт відмови від підписання у направленні на перевірку від 21.01.2020 року № 2858/04-36-32-02/ НОМЕР_1 . Адвокатським запитом від 16.06.2020 року № 42, серед іншого, було витребувано належним чином засвідчені копії доказів пред`явлення/вручення або надіслання та отримання, ФОП ОСОБА_1 направлень на перевірку № 206, № 205, наказу на проведення перевірки С.П. № 154-п від 14.01.2020 року - у відповідь на адвокатський запит такі докази надані не були. І лише тільки у відзиві на позов відповідач зазначає про складання акту відмови від підписання у направленні на перевірку від 21.01.2020 року № 2858/04-36-32-02/ НОМЕР_1 , знову ж таки без будь - якого підтвердження, що такий акт було дійсно складено під час проведення перевірки та направлення такого акту на адресу позивача. Фіскальний чек № 110561 від 21.01.2020 року на суму 117,00 грн, на який посилається відповідач, не с допустимим доказом у справі.
У відповідності до п.3 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України дана справа є справою незначної складності та згідно з ст. ст. 257, 262 Кодексу адміністративного України розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС Україна) за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічний гарантій з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) №540-ІХ від 30 березня 2020 року», яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу, Цивільного процесуального кодексу, Кримінального процесуального кодексу, Кодексу адміністративного судочинства України, Господарського кодексу України, Цивільного Кодексу України, Кодекс законів про працю тощо.
Суд звертає увагу на те, що вказаним законом доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Враховуючи наведене, судом продовжено розгляд справи до 10.09.2020 року з метою надання належної оцінки поданим документам.
Враховуючи, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з приписами ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинтсва України не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований фізичною особою-підприємцем 11.02.1994 року.
Видами діяльності за КВЕД є: 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами (основний); 08.12 Добування піску, гравію, глин і каоліну; 23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва; 23.63 Виробництво бетонних розчинів, готових для використання; 43.11 Знесення; 43.12 Підготовчі роботи на будівельному майданчику; 43.99 Інші спеціалізовані будівельні роботи, н. в. і. у.; 77.32 Надання в оренду будівельних машин і устатковання; 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; 47.30 Роздрібна торгівля пальним; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів.
14.01.2020 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийнято наказ №154-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , згідно якого, керуючись ст. 19-1, ст. 20, пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75, на підставі пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України, у зв`язку з наявністю інформації про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства у сфері обігу підакцизних товарів, вирішено провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , з питань дотримання законодавства у сфері обігу підакцизних товарів. Перевірку вирішено розпочати з 16.01.2020 року тривалістю не більше 10 діб.
16.01.2015 року відповідачем складені направлення на перевірку №205 та №206.
21.01.2020 року фахівцями ГУ ДПС у Дніпропетровській області було проведено фактичну перевірку з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, нафтопродуктами, паливом моторним альтернативним, скрапленим газом.
За наслідками перевірки складено акт від 21.01.2020 року №2862/04-36-32-02/ НОМЕР_1 .
Висновком перевірки встановлено порушення ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
В акті перевірки зазначено, що ФОП ОСОБА_1 від підпису акта фактичної перевірки відомовився, про що складено акт №2864/04-36-32-02/ НОМЕР_1 від 21.01.2020 року.
Не погодившись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Таким чином, звертаючись до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення, позивач вправі посилатись на процедурні порушення проведення перевірки та надіслання рішень за результатами перевірки, а суд зобов`язаний надавати правову оцінку таким доводам позивача в першу чергу.
В обгрунтування підстав звернення до суду позивачем, крім іншого, зазначено про неповідомлення позивача про проведення перевірки, проведення перевірки за відсутності представника позивача, недотримання форми винесення рішення за насідками проведеної фактичної перевірки.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки посадових осіб фіскальних органів під час здійснення податкового контролю, врегульовано положеннями Податковий кодексом України (далі - ПК України).
У відповідності до п.п.19-1.1 п. 19-1.1 ст. 19 ПК України контролюючі органи здійснюють, зокрема, адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків.
На підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Статтею 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні та фактичні перевірки.
Фактичною вважається перевірка, яка здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючими органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, в тому числі виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки встановлений ст. 80 ПК України, а саме: фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Згідно з п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки.
З аналізу наведеної норми, судом встановлено, що нею передбачено альтернативу щодо осіб, яким може бути вручено копію наказу про проведення фактичної перевірки, а саме: платнику податків, його представнику або особам, які фактично проводять розрахункові операції.
Відтак, особою, якій може бути вручено перед початком проведення перевірки копію наказу можуть бути не тільки позивач, як фізична особа-підприємець та платник податків, а також і працівники позивача, які фактично проводять розрахункові операції.
Отже, твердження позивача про його відсутність під час проведення перевірки та невручення копії наказу не може бути належною підставою для висновків суду про протиправність дій відповідача щодо проведення перевірки.
В той же час суд зазначає, що перевіряючими було складено акт відмови від підписання у направленні на перевірку від 21.01.2020 року №2858/04-36-32-02/ НОМЕР_1 та акт відмови від підписання та отримання акта перевірки від 21.01.2020 року №2864/04-36-32-02/ НОМЕР_1 , в яких вказано, що після ознайомлення з актом перевірки, направленнями та наказом, керівник підприємства або особа, що його заміщує, АЗС, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 відмовився від підпису у направленнях на перевірку, отриманні копії наказу та від підписання акта перевірки та отримання його другого екземпляру.
Акт фактичної перевірки містить примітку про те, що перевірку здійснено в присутності підприємця ОСОБА_1 , який в подальшому відмовився від підписання акту фактичної перевірки.
В матеріалах справи міститься наказ (розпорядження) №1/ВД від 20.01.2020 року «Про відрядження ФОП ОСОБА_1 до м.Києва», яким наказано відрядити ОСОБА_1 в м. Київ до товариства з обмеженою відповідальністю «Істомін» з метою проведення переговорів щодо можливості укладання договору поставки напівпричепів-цистерн для перевезення світлих нафтопродуктів виробництва заводу «Ali Riza Usta», Туреччина, в кількості 3 одиниці. Строк відрядження з 21.01.2020 року по 22.01.2020 року, транспорт: автомобіль AUDI Q7, держ. номер НОМЕР_2 .
Факт перебування позивача у відрядженні підтверджується посвідченням про відрядження з відмітками, зокрема, ТОВ «Істомін» про прибуття ОСОБА_1 до м. Києва 21.01.2020 року та вибуття 22.01.2020 року.
З акту перевірки від 21.01.2020 року №2862/04-36-32-02/ НОМЕР_1 відомо, що перевірку закінчено 21.01.2020 року о 11 год. 30 хв., що свідчить про те, що позивач з огляду на територіальну віддаленість м. Київ, не міг перебувати під час проведення перевірки та прибути до м. Київ у ТОВ «Істомін» до закінчення робочого дня з метою проведення переговорів.
Доказів перебування позивача від час проведення перевірки відповідачем суду не надано.
Відповідно до ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з ч.1 ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, судом встановлено, що позивачем на підтвердження його відсутності під час проведення перевірки надані достовірні та достатні докази, за якими можна встановити перебування позивача на шляху до м. Києв або безпосередньо у м. Києві 21.01.2020 року в момент проведення перевірки.
Вказані докази спростовують твердження перевіряючих про проведення перевірки в присутності ФОП ОСОБА_1 під час складання акту фактичної перевірки від 21.01.2020 року №2862/04-36-32-02/ НОМЕР_1 , акту відмови від підписання у направленні на перевірку від 21.01.2020 року №2858/04-36-32-02/ НОМЕР_1 , акту відмови від підписання та отримання акта перевірки від 21.01.2020 року №2864/04-36-32-02/ НОМЕР_1 , та включення відповідної інформації до акту перевірки, що свідчить про недостовірність інформації, внесеної в акт перевірки від 21.01.2020 року №2862/04-36-32-02/ НОМЕР_1 .
Стосовно форми рішення, яке приймається за результатами встановлення порушення ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».
Відповідно до ч.4 ст.17 вказаного вище Закону рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються органами доходів і зборів та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом сирцем виноградним, спиртом - сирцем плодовим, алкогольними напоями і тютюновими виробами, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції, визначеної законами України.
Відповідно до Порядку застосування фінансових санкцій, передбачених ст.17 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003 р.№790, з відповідними змінами та доповненнями, визначається механізм застосування фінансових санкцій, передбачених ст.17 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а також у п.2 Порядку визначено, що фінансові санкції застосовуються за порушення, передбачені ст.17 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».
Відповідно до п.3 вказаного вище Порядку визначено, що до суб`єктів господарювання, винних у вчиненні порушень, застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у розмірах, передбачених законом.
Відповідно до п.5 наведеного вище Порядку серед підстав для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є і акт перевірки додержання суб`єктом господарювання встановлених вимог, обов`язкових для виконання, складений органом, що видав ліцензію, у якому зазначається зміст порушення і конкретні порушені норми законодавства.
Відповідно до п.8 зазначеного Порядку чітко визначено, що рішення про застосування фінансових санкцій до суб`єкта господарювання за порушення норм Закону складається за формою згідно з додатком до цього Порядку. Питання про застосування фінансових санкцій може розглядатися за участю представника суб`єкта господарювання на його вимогу або на вимогу органу, що прийняв рішення про застосування фінансових санкцій.
Отже, у випадку суперечностей нормативно-правових актів один одному, суд застосовує норми нормативно-правового акту, який локально регулює спірні правовідносини, такими нормами спеціального законодавства є норми Порядку №709, яким встановлено форму рішення про застосування фінансових санкцій не у вигляді податкового повідомлення-рішення.
Вказаний Порядок №709 є чинним, не скасований у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України, а тому його норми підлягають до застосування у спірних правовідносинах.
Відтак, суд робить висновок про недотримання перевіряючими процедури складання акту про проведення фактичної перевірки та винесення на підставі такого акту відповідного рішення, встановленої форми.
Отже, позовна вимога про визнання протиправними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо проведення перевірки на підставі наказу № 154-п від 14.01.2020 року, за результатами якої складено акт про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, нафтопродуктами, паливом моторним альтернативним, скрапленим газом за № 2862/04-36-32-02/ НОМЕР_1 від 21.01.2020 року, підлягає задоволенню судом.
Стосовно суті встановленого порушення, судом встановлено наступне.
ФОП ОСОБА_1 відповідно до платіжного доручення №1498 від 12.06.2019 року було сплачено плату за ліцензію на право роздрібної торгівлі та 18.06.2019 року подано заяву щодо ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним з відповідними додатками, проте ліцензію було видано лише 03.07.2019 року.
Позивача притягнуто до відповідальності за реалізацію пального без ліцензії на право роздрібної торгівлі з 01.07.2019 року по 02.07.2019 року.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначені Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-BP, в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №481/95-BP).
У зв`язку із внесенням змін до Закону №481/95-BP в частині ліцензування діяльності з роздрібної торгівлі пальним, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018 №2628-VIII, який згідно абзацу п`ятого пункту 1 Розділу ІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» набрав чинності з 01.07.2019 в частину підпункту 6 (щодо змін до Закону №481/95-BP) (далі - Закон № 2628-VIII).
Відповідно до статті 15 Закону №481/95-BP, в редакції чинній з 01.07.2019 згідно з Закону № 2628-VIII:
- роздрібна торгівля пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю (частина двадцята);
- річна плата за ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним становить 2000 гривень на кожне місце роздрібної торгівлі пальним (частина двадцять п`ята);
- ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на п`ять років (частина тридцята);
- ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання, до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію (частина тридцять друга);
- у заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального) (частина тридцять третя);
- суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним (частина тридцять четверта).
Відповідно до абзацу дев`ятого частини другої статті 17 Закону №481/95-BP, чинного з 01.07.2019, до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії 250 000 гривень.
Згідно з частини четверної статті 17 Закону №481/95-BP, в редакції чинній з 01.02.2019, рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються податковими органами та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі, зокрема, пальним, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції визначеної законами України.
Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначення виключного переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлення уніфікованого порядку їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності врегульовані Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 №222-VIII (далі - Закон № 222-VIII).
У Закон №222-VIII законодавцем внесені зміни на підставі: Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку ліцензування господарської діяльності» від 02.10.2019 №139-IX (далі - Закон №139-IX); Закону №2628-VIII.
Так, з 01.07.2019, із врахуванням змін, внесених Законом №2628-VIII, пункт 3 частини другої статті 2 Закону №222-VIII, викладено у редакції, згідно якої дія цього Закону не поширюється на порядок видачі, переоформлення та анулювання ліцензій на здійснення таких видів господарської діяльності, як, зокрема, торгівля пальним, зберігання пального, що здійснюється відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
З 18.12.2019 після виникнення спірних правовідносин, внесенням змін до абзацу першого частини другої статті 2 Закону №222-VIII, визначено що дія Закону №222-VIII не поширюється на ліцензування таких видів господарської діяльності, як, зокрема, торгівля пальним, що здійснюється відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
Згідно з частини третьої статті 2 Закону №222-VIII, в редакції Закону №139-ІХ, суб`єкт господарювання може здійснювати види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, з дня внесення відомостей до ліцензійного реєстру щодо рішення органу ліцензування про видачу йому ліцензії.
Відповідно до абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 3 Закону №222-VIII, Державна політика у сфері ліцензування ґрунтується на принципі пріоритетності захисту прав, законних інтересів, життя і здоров`я людини, навколишнього природного середовища, захисту обмежених ресурсів держави та забезпечення безпеки держави, що передбачає: у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.
Принципи державної політики у сфері ліцензування поширюються на порядок ліцензування всіх видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню (частина третя статті 3 Закону №222-VIII).
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 «Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню» Закону №222-VIII, в редакції з 01.07.2019 року, ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як, зокрема, виробництво і торгівля і пальним, яка ліцензується відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
У разі запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, набирають чинності у строк, необхідний для приведення суб`єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх опублікування (частина перша статті 8 №222-VIII із змінами, внесеними Законом №139-ІХ).
У разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується (частина друга статті 20 Закону №222-VIII).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №545, яка згідно пункту 3 набирає чинності з дня її опублікування, але не раніше 01.07.2019, внесено зміни до Пункту 6 переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 №609, викладенням у новій редакції, згідно якого територіальні ограни ДФС є органом ліцензування виду господарської діяльності роздрібна торгівля пальним.
Таким чином, з 18.12.2019 внесено зміни до абзацу першого частини другої статті 2 Закону №222-VIII, яким визначено що дія Закону №222-VIII не поширюється на ліцензування таких видів господарської діяльності як торгівля пальним.
При цьому, статтею 7 Закону №222-VIII до переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, віднесена торгівля пальним.
До 18.12.2019 дія Закону №222-VIII не поширювалась виключно на порядок видачі, переоформлення та анулювання ліцензій на здійснення.
Оскільки спірні правовідносини виникли та тривали у період до 18.12.2019, слід застосовувати наведені вище норми права у редакції, чинній у такий період.
Отже, позивач як суб`єкт правовідносин, у яких держава здійснює контроль за торгівлею пальним, правомірно очікував на додержання державою та її органами, як суб`єктами владних повноважень, норм абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 3 Закону №222-VIII, та враховував виключення притягнення до відповідальності за відсутність ліцензії на підставі частини третьої статті 3 Закону №222-VIII.
Відповідно до абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 3 Закону №222-VIII, діє принцип державної політики у сфері ліцензування, згідно якого у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.
Вказаний строк визначений законом як для держави, з метою унормування змін у правовідносинах або при запровадженні нових видів діяльності, що підлягають ліцензуванню, так і для суб`єктів господарювання, які мають забезпечити виконання вимог закону, пов`язаних із запровадженими змінами.
Наведений двомісячний строк встановлений законом саме для додержання балансу у спірних правовідносинах між державою та суб`єктом господарювання.
З набуттям 01.07.2019 змін до Законів №481/95-BP та №222-VIII, визначення з 01.07.2019 територіальних органів ДФС органами ліцензування діяльності з торгівлі пальним, та не встановленням для суб`єкта господарювання строку для приведення діяльності у відповідність до вимог закону, є порушенням вищевказаного балансу та допущення непропорційності.
Так, вказаний лист не є нормативно-правовим актом, він не адресований суб`єктам господарювання. Отже позивач, не маючи такого листа з викладеною інформацією, правомірно оцінював днем виникнення повноважень на прийняття документів та видачі ліцензії відповідачем саме 01.07.2019, що визначено пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №545.
Положеннями статті 15 Закону №481 передбачено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.
У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).
Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
Ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів (щодо пального - не пізніше 20 календарних днів) з дня одержання зазначених у цьому Законі документів.
Отже, ліцензія на право роздрібної торгівлі пальним повинна бути видана органом, визначеним Кабінетом Міністрів України, не пізніше 20 календарних днів з дня одержання визначених статтею 15 Закону №481 документів.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу шляхом реорганізації Державної фіскальної служби. Згідно з підпунктом 27 пункту 4 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 ДПС відповідно до покладених на неї завдань здійснює ліцензування діяльності суб`єктів господарювання з виробництва пального, з оптової, роздрібної торгівлі та зберігання пального і контроль за таким виробництвом. ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи.
Як зазначено у пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 «Рисовський проти України» Європейський суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб. Європейський суд звертає увагу на те, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
При вирішенні вказаного спору судом взято до уваги підпункт 4.1.4 ПК України, згідно з яким у разі якщо норми законодавчих актів припускають неоднозначне (множинне) трактування, то правомірним вважається саме рішення платника податків, а не контролюючого органу, та пункт 56.21 статті 56 ПК України, який регламентує, що у разі коли норма цього закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Так, до 01.07.2019, Закон №481 не передбачав ліцензування роздрібної торгівлі паливом. Фактично редакція цього закону зі змінами та доповненнями від 23.11.2018 №2628 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» розширила його дію та погіршила становище позивача. При цьому Кабінет Міністрів України не визначив органи виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання, уповноважені видавати такі ліцензії.
У пункті 74 рішення по справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia) Європейський Суд з прав людини зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своїх обов`зків.
Також Європейський Суд з прав людини в пункті 58 у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. The Czech Republic), пункті 40 «Гаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), пункту 67 «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Отже неналежне виконання позивачем вимог податкового законодавства стосовно своєчасності отримання ліцензії відбулось не з вини позивача, за відсутності умислу останнього, що виключає протиправність дій платника податків, та як наслідок, притягнення його до відповідальності. Відсутність вини платника податків, як необхідної складової податкового правопорушення, обумовила протиправність застосування штрафних (фінансових) санкцій спірними податковим повідомленням-рішенням про застосування фінансових санкцій.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 4602,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук