Справа № 754/3714/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/3714/19 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Київський міський військовий комісаріат про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності 2 групи;

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо повернення ОСОБА_1 документів відмови в призначенні (не нарахуванні та невиплаті) одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності 2 групи, що настала внаслідок поранення, травми заподіяну під час виконання позивачем обов`язків військової служби;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності 2 групи, заподіяну під час виконання позивачем обов`язків військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити (нарахувати та виплатити) ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності 2 групи, що настала внаслідок, поранення, захворювання, заподіяного під час виконання позивачем обов`язків військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну йому тривалою протиправною бездіяльністю Міністерства оборони України, в сумі 150 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Київський міський військовий комісаріат незаконно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, не надіславши заяву з доданими документами до Міністерства оборони України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Київський міський військовий комісаріат не мав правових підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності 2 групи.

Крім того, вказує, що Міністерство оборони України також проявило бездіяльність у непризначенні також одноразової грошової допомоги, що не відповідає вимогам Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013.

Як наслідок, просить задовольнити позовні вимоги, які зазначені у адміністративному позові та, окрім того, зобов`язати Київський міський військовий комісаріат передати до Міністерства оборони України його заяву з додатками про призначення йому одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності 2 групи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що передумовою прийняття Міністерством оборони України відповідного рішення про виплату одноразової грошової допомоги є подання військовим комісаріатом до Міністерства відповідних документів.

Враховуючи, що такі документи до Міністерства оборони України не надходили, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У запереченні на відзив позивачем вказано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав про загальну заборону дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, та вказує, що Держава, яка не має об`єктивних та розумних підстав, не повинна застосовувати різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.1984 ОСОБА_1 звільнено зі строкової військової служби та 08.02.1985 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю 2 групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК КИО-Р-82 № 045224 від 08.02.1985).

У подальшому, позивач подав до Київського міського військового комісаріату заяву та документи щодо призначення йому одноразової грошової допомоги у разі настання 2 групи інвалідності.

Листом від 20.02.2019 №ВСЗ/653 Київський міський військовий комісаріат повідомив позивача про відсутність у нього права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з п. 6 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та підпункту 3 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, одноразова грошова допомога призначається особам, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби.

Не погоджуючись з таким рішенням ІНФОРМАЦІЯ_2 та враховуючи наявність ознак протиправної бездіяльності у Міністерства оборони України щодо не призначення йому такої допомоги, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки до Міністерства оборони України від військового комісаріату не надходили документи позивача для вирішення питання про призначення останньому одноразової грошової допомоги, тому позовнв вимоги в частині, що стосуються визнання протиправними дії Міністерства оборони України, стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача одноразової грошової допомоги; зобов`язання Міністерство оборони України призначити (нарахувати та виплатити) таку допомогу, стягнення моральної шкоди є передчасними.

Окрім того, позовні вимоги в частині зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву позивача щодо призначення йому одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності 2 групи, є неналежно обраним способом захисту порушеного права, так як фактично Міністерством оборони України заява позивача не розглядалась, відтак належним способом захисту порушеного права є визнання протиправними дій Київського міського військового комісаріату по відмові у складенні та поданні до Міністерства оборони України висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пункті 11 Порядку №975 та зобов`язання Київський міський військовий комісаріат вчинити дії, однак таких позовних вимог позивачем не заявлялось та суд позбавлений можливості залучити у якості співвідповідача третю особу Київський міський військовий комісаріат.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у ст. 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Відповідно до частини першої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною дев`ятою статті 16 Закону України №2011-ХІ встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, 25 грудня 2013 року Постановою Кабінету Міністрів України № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Згідно з пунктом 3 Постанови №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 22 березня 2019 року у справі №2340/2993/18.

Положенням про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 №530 (далі - Положення №530), серед іншого, визначено порядок виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, відповідно до статті 16 Закону України №2011-XII та Порядку №975.

При цьому, порядок оформлення документів для виплати компенсаційних сум та одноразової грошової допомоги визначений розділом IV Положення №530.

Відповідно пункту 4.7 цього Положення документи на одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України командир військової частини.

У разі настання інвалідності, зокрема, до уповноваженого органу подається висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який визнаний інвалідом (додаток 13).

Згідно із пунктом 4.8 Положення №530 висновок стосовно можливості виплати одноразової грошової допомоги подається відповідними органами в 15-денний строк з дня реєстрації документів до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні.

У силу вимог пункту 12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Згідно пункту 13 Порядку №975 (у редакції, чинній на момент звернення позивача до військового комісаріату з відповідною заявою) керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.

Тобто, вказаний Порядок регламентує чіткий алгоритм та послідовність дій щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави дійти висновку, що передумовою отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується Міністерством оборони України, є звернення до уповноваженого органу, в даному випадку - військкомату, із відповідною заявою та іншими необхідними документами, які в установлений строк розглядаються цим органом, після чого складається висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, який направляється розпоряднику бюджетних коштів для прийняття відповідного рішення (про призначення чи про відмову в призначенні такої допомоги).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 456/2215/17.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що листом від 20.02.2019 №ВСЗ/653 Київський міський військовий комісаріат повідомив позивача про відсутність у нього права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з п. 6 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та підпункту 3 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, одноразова грошова допомога призначається особам, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби.

Враховуючи, що прийняття рішення про призначення чи відмову у призначенні одноразової грошової допомоги покладено на саме розпорядника коштів - Міністерство оборони України, відтак у спірних правовідносинах військкомат діяв протиправно, оскільки повинен був здійснити дії щодо підготовки поданих позивачем документів, включаючи складання відповідного висновку, з подальшою передачею їх до Міністерства оборони України для вирішення питання про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права у даному випадку є визнання протиправними дій Київського міського військового комісаріату по відмові у складенні та поданні до Міністерства оборони України висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги, та зобов`язання Київський міський військовий комісаріат вчинити такі дії.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що будь-яких вимог до Київського міського військового комісаріату позивач не заявляв.

Зазначення у апеляційній скарзі ОСОБА_1 вимог щодо зобов`язання Київського міського військового комісаріату передати до Міністерства оборони України його заяву з додатками про призначення йому одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності 2 групи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно частини п`ятої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Оскільки Міністерством оборони України в даному випадку взагалі документи позивача не розглядались, а отримано лише відмову від ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким документи позивача не передавались на розгляд Міноборони, тому належним відповідачем у справі має бути саме Київський міський військовий комісаріат.

Так, положення частини третьої статті 48 КАС України передбачають, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина четверта статті 48 КАС України).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З цього слідує, що суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Таким чином, враховуючи, що Окружним адміністративним судом міста Києва не вчинялось процесуальних дій, направлених на залучення до участі у справі в якості співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виступав у даній справі третьою особою, тому суд позбавлений можливості здійснити заміну відповідача на належного на стадії апеляційного провадження.

З огляду на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо звернення позивача до Міністерства оборони України з відповідною заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги, та як посилання апелянта на такі дії жодним чином не підтверджується, та як встановлено вище Міністерством оборони України в даному випадку взагалі документи позивача щодо призначення такої допомоги не розглядались, тому позовні вимоги до Міністерства оборони України є передчасними.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук