Справа № 620/317/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/317/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Соломко І.І.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Кондрат Л.Г.

за участю:

представника відповідача: Родінченко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року в справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у Чернігівській області) в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 16.01.2020 рову № 5 та №5;

- визнати протиправною та скасувати вимогу від 16.01.2020 року №Ф-5;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій від 16.01.2020 року № 5.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який з`явився в призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець починаючи з 19.06.2010 року, реєстраційний № Ф0030248 та перебуває на обліку в податковому органі, як платник податків.

На підставі направлень від 25.11.2019 року №716 та №717, плану - графіка проведення документальних перевірок суб`єктів господарювання, ГУ ДПС у Чернігівській області проведена документальна планова виїзна перевірка позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 рок.

За результатами вказаної перевірки податковим органом складено акт перевірки від 21.12.2019 року № 267/33/ НОМЕР_1 (далі по тексту - акт перевірки).

Як вбачається з акту перевірки, податковим органом встановлено наступні порушення за ФОП ОСОБА_1 :

- підпункту 164.2.7, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, а саме ФОП ОСОБА_1 занижено загальний річний оподатковуваний дохід на загальну суму 167 640,53 гри., в т. ч. за 2016рік - 36 498,86 грн., за 2017 рік - 131 141,67 грн. шляхом не включення до його складу суми заборгованості за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності по ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 ;

- підпункту 1.1 пункту 161 підрозділу 10 Податкового кодексу України, а саме: занижено суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за результатами 2016 року на 547,48 грн., за результатами 2017 року на 1968,12 грн. Усього донараховано військового збору за актом перевірки - 2515,60 грн., в тому числі за 2016 рік - 547,48 грн., за 2017 рік - 1968,12 грн.;

- підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» внаслідок чого платником було занижено суму єдиного соціального внеску за 2016 рік на 36 498,88 грн., за 2017 рік на 113 980,32 грн. Донараховано єдиного соціального внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу всього на суму 27040,36 грн., в тому числі за 2016 рік у розмірі 22% - 8029,74 грн., за 2017 рік у розмірі 22% - 19010,62 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 194.1 статті 194 та пункту 201.10 статті 201.1 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 занижено суму податкових зобов`язань на загальну суму 3210,00 грн. Донараховано податок на додану вартість за актом перевірки -3 210,00 грн., в тому числі за 2016 рік 3 210,000 грн.

Не погодившись із зазначеним актом перевірки, 28.12.2019 року позивач подав до відповідача заперечення та просив переглянути результати перевірки та прийняті рішення.

13.01.2020 року ГУ ДПС у Чернігівській області, за результатами розгляду заперечень відповідачем, надало відповідь № 113/ФОП/25-01-33-05-12 зі змісту якої вбачається, що податковий орган дійшов висновку, що позивачем порушено норми чинного податкового законодавства.

16.01.2020 року ГУ ДПС у Чернігівській області, на підставі акту перевірки, прийнято оскаржувані:

- податкове повідомлення - рішення від 16.01.2020 року № 5 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особам за результатами річного декларування та застосування штрафних санкцій на загальну суму 37731,62 грн.;

- податкове повідомлення - рішення від 16.01.2020 року № 5 за платежем військовий збір та застосування штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 3144,50 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.01.2020 №Ф-5 на суму 27040,36 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платним своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.01.2020 року № 5 на суму 6211,04 грн.

Вважаючи вказані рішення податкового органу протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно дійшов висновку про заниження позивачем загального річного оподатковуваного доходу, відтак, усі інші рішення є похідними від попереднього, а тому також є протиправними і підлягають скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 31.01.2000 №20 (далі - П(С)БО 10), безнадійна дебіторська заборгованість - це поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності.

Згідно з пунктом 5 Наказу міністерства фінансів України «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку» 11 «Зобов`язання» N 20 від 31.01.2000 (далі П(С)БО 11), зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Відповідно до пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 29 (далі П(С)БО 15) дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (ст.135 ПК України).

Підпунктом 177.2 статті 177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Ознаки безнадійної заборгованості для цілей застосування положень Кодексу наведено у підпункті 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України. Так, у податковому обліку безнадійною заборгованістю є, зокрема: а) заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

За змістом статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в 3 роки.

Отже, у разі якщо сума кредиторської заборгованості платника податку за отримані, але неоплачені товари (роботи, послуги) залишилася нестягнутою після закінчення терміну позовної давності, то у податковому періоді, на який припадає закінчення терміну позовної давності, платник податку повинен всю суму такої непогашеної кредиторської заборгованості, з урахуванням податку на додану вартість, включити до складу доходів, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування.

Як вбачається з виписки Книги обліку доходів і витрат за 2017 рік у графі 6 сума 510693,20 грн. виключена, тобто в суму витрат, пов`язаних з продажу товару ФОП ОСОБА_3 131141,67 грн. не включалась.

За 2018 рік було списання дебіторської заборгованості відносно ФОП ОСОБА_3 на суму 131 141,67грн, а тому сума 379 551,53 грн. була виключена. Аналогічно проведено списання безнадійної дебіторської заборгованості відносно ФОП ОСОБА_2 за 2016 рік на суму 36498,86 грн.(а.с.13-16).

Натомість дебіторська заборгованість, про яку йдеться у висновках акта перевірки, не є доходом позивача.

У свою чергу, позивачем у письмових поясненнях від 27.11.2019 року, наданих відповідачу зазначено, що дебіторська та кредиторська заборгованість контрагентів підтверджується даними попереднього акту документальної планової перевірки від 21.04.2016 року № 463/13/ НОМЕР_1 , яким встановлено наявність дебіторської заборгованості по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_2 , а саме: станом на 01.01.2016 року складає 43798,63 грн. (без ПДВ 36498,86 грн.) та по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_3 , а саме: станом на 01.01.2016 складає 157 370,00 грн. (без ПДВ 131141,67 грн.), станом на 01.01.2017 складає 157 370,00 грн.

Відповідно до вище зазначеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сума безнадійної заборгованості підлягає включенню до складу доходів саме ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , оскільки саме цими особами було отримано, але не оплачено відвантажені позивачем товари.

Крім того, акт перевірки від 21.12.2019 року № 267/33/ НОМЕР_1 не містить жодних посилань на первинні документи чи рахунки бухгалтерського обліку, аналізуючи які контролюючий орган встановив факт виникнення стверджуваної дебіторської заборгованості, її розміру, та у цьому контексті акт перевірки не містить будь-яких розрахунків строків давності щодо спірних сум.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративним справах в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Надаючи оцінку доводам відповідача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що податковим органом не надано належних доказів на які останній посилається в акті перевірки, на підставі якого винесено оскаржувані рішення.

Отже, з огляду на безпідставність висновків акта перевірки від 21.12.2019 № 267/33/ НОМЕР_1 про заниження позивачем загального річного оподатковуваного доходу, податковим органом протиправно винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 16.01.2020 року № 5 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування і застосування штрафних санкцій на загальну суму 37 731,62 грн., а тому воно підлягає скасуванню.

У свою чергу, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 16.01.2020 року №05 за платежем військовий збір і застосування штрафних (фінансових) санкцій на загальну суму 3144,50 грн. є похідним від попереднього, а тому також є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо спірних відносин по єдиному внеску, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі по тексту Закон №2464-VI)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

Відповідно до вимог частини третьої статті 7 Закону №2464-VI нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Положеннями пункту 5 статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується на суми незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч.3 ст.9 Закону №2464-VI).

Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Донарахування позивачу зобов`язання зі сплати єдиного внеску має похідний характер від суми, на яку збільшено суму грошового зобов`язання, оскільки їх розмір визначався виходячи саме із цієї суми.

Оскільки висновки контролюючого органу про заниження позивачем сум загального річного оподатковуваного доходу за період, що перевірявся, а саме: за 2016 рік на 36498,64 грн., за 2017 рік на 131141,67 грн. судом вже визнано безпідставними та такими, що спростовано в судовому порядку то, відповідно, протиправним є донарахування позивачу на ці суми єдиного внеску.

Таким чином, оскаржувані податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16.01.2020 року № Ф-05 та прийняте рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.01.2020 року № 5 є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що оскаржувані рішення є протиправними, що дає законні правові підстави для їх скасування та задоволення позовних вимог.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 07.09.2020 року