Справа № 521/6682/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 521/6682/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського 1-го батальйону, 5-ї роти Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Тімошенко Лілії Федорівни, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до поліцейського 1-го батальйону, 5-ї роти Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Тімошенко Лілії Федорівни, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2391287 від 15.04.2020 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову поліцейського 1-го батальйону, 5-ї роти Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Тімошенко Лілії Федорівни, адреса: 65114, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5, серії ЕАК № 2391287 від 15 квітня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані та не доведені обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що 15.04.2020 року в ході виконання службових обов`язків, поліцейська 5-ї роти 1-го батальйону УПП в Одеській області ДПП сержант поліції Тімошенко Л.В., в складі наряду, за адресою м. Одеса, Тираспольське шосе, 22/5, приблизно о 10 год. 00 хв., виявила транспортний засіб «VOLKSWAGEN GOLF» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який не виконав вимоги дорожнього знаку 5.16 «Напрямки руху по смугах» та зі смуги для руху прямо, здійснив поворот праворуч, чим порушив п. 8.4 ґ) Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 cт. 122 КУпАП. Апелянт вказує, що факт вчинення правопорушення позивачем підтверджується відеозаписом та змістом оскаржуваної постанови, на якій зафіксовано фактичні дані. Крім того, апелянт зазначає, що позивач не надав жодних доказів, які спростовували б факт порушення ним правил дорожнього руху.

Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою серії ЕАК № 2391287 від 15 квітня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, складеної поліцейським 1-го батальйону, 5-ї роти Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції сержантом поліції Тімошенко Л.Ф., притягнуто ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_1 15 квітня 2020 року о 10:00 у м. Одесі по вул. Тираспольське шосе 22/5, керуючи автомобілем Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_2 , не виконав вимоги дорожнього знаку 6.15 (напрямок руху по смугах) з полоси, яка вказує рух прямо здійснив поворот направо, чим порушив п.п. «г» п 8.4. ПДР України.

Не погоджуючись із правомірністю постанови серії ЕАК № 2391287 від 15 квітня 2020 року, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено факт вчинення позивачем порушень правил дорожнього руху, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні документи та матеріали, які б могли бути визнані судом, як докази про вчинення адміністративного правопорушення.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

За змістом ст. 6 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації (ч. 1 ст. 7 «Про Національну поліцію»).

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі (п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію»).

Частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями).

Пунктом 1.1. ПДР визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.9. ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесенні постанови в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху встановлено, що ОСОБА_1 15 квітня 2020 року о 10:00 у м. Одесі по вул. Тираспольське шосе 22/5, керуючи автомобілем Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_2 , не виконав вимоги дорожнього знаку 6.15 (напрямок руху по смугах), та накладено на позивача адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. за ч. 1 ст.122 КУпАП.

Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП про адміністративні правопорушення, настає в разі перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Водночас, статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Дослідивши наявний в матеріалах справи компакт-диск (а.с. 57), який на думку апелянта підтверджує, що ОСОБА_1 15 квітня 2020 року о 10:00 у м. Одесі по вул. Тираспольське шосе 22/5, керуючи автомобілем Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_2 , не виконав вимоги дорожнього знаку 6.15 (напрямок руху по смугах), колегія суддів зазначає, що з наявних фото і відео зображень, з огляду на їх неналежну якість, взагалі неможливо встановити, що саме автомобіль Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_2 , не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16.

Разом з тим, згідно вимог частини 3 статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до положень частини 1 статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно вимог частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як вбачається судом апеляційної інстанції з матеріалів справи (а.с. 5), оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь - яку фіксацію правопорушення та щодо технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис.

Водночас, приписами частини третьої статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, з точки зору процесуального законодавства, зокрема статті 74 КАС України, відеозапис з нагрудного відеореєстратора не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення та не береться судом до уваги як доказ, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує про процесуальний обов`язок відповідача, передбачений частиною другою статті 77 КАС України, щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року (справа №161/10598/16-а), від 15 листопада 2018 (справа № 524/5536/17), які відповідно до вимог ч.5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того, згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року (справа №338/1/17), візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Водночас, саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що за відсутності підтвердження належними та допустимим доказами факту порушення позивачем п. 8.4 ґ) ПДР України, оскаржувана постанова ЕАК № 2391287 від 15.04.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що жодних інших доводів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, в апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. В обґрунтування вказаного клопотання позивачем до суду було надано копію витягу з договору №09/20 від 01.09.2020 про надання правової допомоги, розрахунок №09/20 від 01.09.2020 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру №111321 від 01.09.2020 року на суму 20000,00 грн.

Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1 та 2 статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04), заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Як вбачається з наданого позивачем до суду апеляційної інстанції розрахунку №09/20 від 01.09.2020 року, до складу правничої допомоги під час апеляційного провадження по справі адвокатом включено: зустріч та усна консультація Клієнта (5 годин, 5000 грн.), ознайомлення з матеріалами справи ( 1 година, 3000 грн.), витрати на транспорт, канцелярію та поштові відправлення (4 години, 2000 грн.), складання відзиву на апеляційну скаргу по справі №521/6682/20 (2 години, 10000 грн.). Таким чином, згідно наданої позивачем довідки, загальна сума наданих послуг склала 20000,00 грн.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у П`ятому апеляційному адміністративному суді, колегія суддів виходить з наступного.

Суд зазначає, що предметом даної справи є оскарження постанови серії ЕАК №2391287 від 15 квітня 2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн., що за визначенням Кодексу адміністративного судочинства України є справою незначної складності. Предмет спору у цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

При цьому, об`єктивна необхідність для професійного досвідченого адвоката, який надав правову допомогу позивачу, вивчати додаткові джерела права та судову практику зі спірних питань, формувати позицію відносно апеляційної скарги була відсутня, оскільки такий представник не міг не бути обізнаним із позицією відповідача, законодавством, яким регулюється спір у справі, документами й доводами, якими відповідач обґрунтовував свої вимоги й іншими обставини, а отже, підготовка цієї справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, з огляду на що розмір таких витрат підлягає зменшенню.

Колегія суддів зазначає, що викликає сумнів також необхідність такої тривалої консультації (5 год.) клієнта на етапі апеляційного перегляду справи, оскільки за умови успішного розгляду справи в суді першої інстанції, необхідність додаткового погодження правої позиції та роз`яснення перспектив судового розгляду в такому обсязі не вбачається обґрунтованою та потрібною для досвідченого фахівця, а тому, на переконання колегії суддів, розмір, заявлений позивачем до відшкодування за надання такої послуги, також є необґрунтованим та підлягає зменшенню.

При цьому колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року (справа №2040/6747/18).

Крім того, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що адвокатом було здійснено ознайомлення з матеріалами справи, проте в матеріалах справи відсутні жодні докази ознайомлення з нею як позивача, так і його представника під час апеляційного розгляду справи. Витрати на транспорт, канцелярію та поштові відправлення взагалі не потребують спеціальних професійних навичок та містять вид послуг, що не були передбачені договором.

Враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, незначну складність даної справи, колегія суддів вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги завищеним та таким, що підлягає зменшенню. Таким чином, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо відшкодування витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою під час апеляційного перегляду справи у розмірі 500,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 139, 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського 1-го батальйону, 5-ї роти Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Тімошенко Лілії Федорівни, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишити без змін.

Стягнути з Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу, понесені під час апеляційного розгляду справи, у розмірі 500,00 грн. (п`ятсот гривень 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О. О. Кравець