Справа № 420/5980/20
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5980/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області документувати посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що жодна норма Закону України «Про імміграцію», та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» від 26.12.2002р. №1983, не містить вимог щодо відмови заявникам у наданні дозволу на імміграцію в Україну в разі наявності негативних рекомендацій МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Крім того, лист - це службова кореспонденція, яка носить лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер, та не є нормативно-правовим актом, який міг би врегульовувати правовідносини. Також, на думку позивача, з урахуванням приписів ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмовому відзиві на адміністративний позов (від 14.08.2020р. вхід.№31938/19), наголошуючи, зокрема, що за час перебування на території України, позивач приєднався до складу злочинних угрупувань насильницького спрямування, має кримінальний авторитет, спеціалізується переважно на вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів. Також, відповідач стверджує, що в заяві про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 свідомо зазначено неправдиві відомості, що, з урахуванням положень статті 10 «Про імміграцію», є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою суду від 10.07.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у справі ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 18.09.2019р. громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з тим, що позивач перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки.

За наслідками розгляду вищеозначеної заяви, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 23.06.2020р. прийнято Рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну № НОМЕР_1 , яким громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , з урахуванням приписів п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Не погодившись з означеним Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 23.06.2020р. № НОМЕР_1 позивач - ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області документувати посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_1 , підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22.08.2017р. зареєстровано шлюб, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

У зв`язку з чим, у 2017році громадянин ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, після закінчення строку дії якої, ОСОБА_1 було подовжено строк посвідки на один рік починаючи з 17.07.2019р.

18.09.2019р. громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з тим, що позивач перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки.

В межах розгляду питання щодо надання громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області на адресу Головного управління Національної поліції в Одеській області направлено запит №5100.56-17079/5.1.-19 від 20.11.2019р., за результатами розгляду якого ГУ НП в Одеській області надано відповідь від 26.11.2019р. №2/1-7769, у якій зазначено, що громадянин Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за наявними обліками причетний до кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.296 КК України (хуліганство), та ч.1 ст.263 (незаконне поводження з вогнепальною зброєю, бойовими припасами і вибуховими речами) за вказаним фактом внесені відомості до ЄРДР №00003475.

Також, відповідно до Подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області від 26.02.2020р. №180855/11402-2020, у якому зазначено, що відповідно до Закону України «Про національну поліцію» здійснюється оперативне супроводження матеріалів досудового розслідування внесених до ЄРДР за №0009192 від 09.11.2014р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.187, ч.2 ст.186, ч.5 ст.185, ч.1, ч.2 ст.185, та ч.1 ст.263 Кримінального кодексу України. Вказане кримінальне провадження перебуває на досудовому розслідуванні у слідчому управлінні ГУНП в Одеській області (умисне вбивство, розбій, грабіж, крадіжка, незаконне зберігання вогнепальної зброї).

Під час проведення розшукових заходів отримано дані про те, що до вчинення зазначених злочинів причетна злочинна етнічна група організатором якої є ОСОБА_3 , до складу якої входить його брат ОСОБА_1 .

Вперше на територію України іноземець потрапив у 2013році, за час перебування на якій приєднався до складу злочинних угрупувань насильницького спрямування, має кримінальний авторитет, спеціалізується переважно на вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів.

23.01.2018р. слідчим Малиновського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області Рябець М.О. за погодженням з прокурором Одеської місцевої прокуратури №2 Динником О.В. в ході досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002860, зібрано достатньо доказів причетності ОСОБА_1 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, та ч.4 ст.296 КК України, а саме: вчинення за попередньою змовою групою осіб з використанням вогнепальної зброї хуліганства, а також щодо незаконного зберігання вогнепальної зброї, спричинивши значний матеріальний збиток.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 повідомлено про підозру. Обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 направлено до суду, міра запобіжного заходу - домашній арешт до 26.03.2018р., кримінальне провадження знаходиться на судовому розгляді у Малиновському районному суді м.Одеси.

Оперативними позиціями управління стратегічних розслідувань в Одеській області ДСР НП України встановлено, що особа для реалізації злочинних задумів, для перетину державного кордону України використовувала підроблені документи, а саме: 14.07.2015року під час перетинання кордону через КПП «Конотоп» (російська ділянка) використовував підроблену посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_3 , що належить громадянці РФ на установчі дані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У подальшому, з метою створення активних та стійких злочинних позицій на території України, іноземець реалізував заходи із незаконної легалізації, а саме: оформив фіктивний шлюб із громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стало підставою для оформлення посвідок на тимчасове проживання серії НОМЕР_4 (строк дії: 11.09.2017 - 10.09.2018роки), НОМЕР_7 (строк дії: 05.09.2018 - 05.09.2019роки), НОМЕР_5 , строком дії до 16.07.2020року.

В ході проведення співробітниками Управління стратегічних розслідувань в Одеській області ДСР НП України відповідних заходів реагування виявлено, що громадянка України ОСОБА_2 використана ОСОБА_4 для реалізації легалізації на території України.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що ОСОБА_1 становить загрозу для громадського порядку в Україні, та життєво важливим інтересам громадян України, Управлінням стратегічних розслідувань в Одеській області ДСР НП України в Поданні від 26.02.2020р. №180855/11402-2020 на ім`я першого заступника Голови Державної міграційної служби України Науменко Наталії, начальника ГУ ДМС України в Одеській області Погребняк Олени, викладено прохання про вирішення питання щодо скасування рішення про імміграцію на підставі пунктів 1, 4 статті 12 Розділу IV Закону України «Про імміграцію» (у разі надання такого дозволу); в інших випадках: припинити процедуру надання імміграції в Україні та скасувати посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_5 , строком дії до 16.07.2020року, як таку, що була отримана шляхом надання свідомо неправдивих відомостей.

Зокрема, судом встановлено, що за результатами розгляду матеріалів клопотання громадянина Азербайджану ОСОБА_1 щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Ніколенко О.В. складено Висновок про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий затверджено начальником ГУ ДМС України в Одеській області Погребняк О. 23.06.2020р., та в якому зазначено, що у зв`язку з зазначенням у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, фахівець контролюючого органу вважає за можливе відмовити у наданні дозволу на імміграцію громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію передбачено статтею 10 Закону України «Про імміграцію» відповідно до пункту 4 частини 1 якої дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002року №1983, відповідно до підпунктів 21-23 якого дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Отже, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів, вбачається, що при прийнятті оскаржуваного рішення орган Державної міграційної служби зобов`язаний запросити для надання пояснень іммігранта стосовно обставин, які містяться в поданні щодо скасування дозволу на імміграцію.

Водночас, жодних доказів на підтвердження дотримання Головним управління ДМС в Одеській області вимог п.23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002року №1983, суб`єктом владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України, до матеріалів справи не додано.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22.08.2017р. зареєстровано шлюб, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , у зв`язку з чим, у 2017році громадянин ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, після закінчення строку дії якої, ОСОБА_1 подовжено строк посвідки на один рік починаючи з 17.07.2019р.

Так, як встановлено судом, та зазначено вище, підставою для прийняття Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області Рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 23.06.2020р. № НОМЕР_1 слугувало Подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області від 26.02.2020р. №180855/11402-2020, а також Висновок ГУ ДМС в Одеській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджений начальником ГУ ДМС України в Одеській області Погребняк О. 23.06.2020р., у яких зазначено, що ОСОБА_1 становить загрозу для громадського порядку в Україні, та життєво важливим інтересам громадян України, у зв`язку з чим, відповідно до п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вважає за можливе відмовити у наданні дозволу на імміграцію громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено у наданні громадянину Азербайджану ОСОБА_1 дозволу на імміграцію, відповідно до п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

Так, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Між тим, відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області до матеріалів справи не надано жодних належних, аргументованих, юридично спроможних доказів на підтвердження зазначення ОСОБА_1 в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Крім того, суд вважає за доцільне наголосити, що факт правомірності видачі позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні перевірявся Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, за наслідками якого ОСОБА_1 продовжено строк її дії на один рік починаючи з 17.07.2019р.

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що судом встановлено протиправність винесення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області Рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 23.06.2020р. № НОМЕР_1 , суд, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів ОСОБА_1 вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 23.06.2020р. № НОМЕР_1 .

При цьому, судом відхиляються, та не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 становить загрозу для громадського порядку в Україні, та життєво важливим інтересам громадян України, наявність кримінальних проваджень відкритих відносно ОСОБА_1 , оскільки як встановлено судом, та зазначено в Рішенні Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 23.06.2020р. № НОМЕР_1 , у наданні дозволу на імміграцію позивачу - ОСОБА_1 відмовлено на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

Водночас, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області суду не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності інших підстав для відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну, котрі передбачено, статтею 10 Закону України «Про імміграцію», у тому числі, обвинувального вироку суду щодо засудження позивача до позбавлення волі.

Відносно позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Абзацом 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003року №3-рп/2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З наведеного слідує, що метою адміністративного судочинства є захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (органів місцевого самоврядування), а тому вирішуючи спір по суті необхідно встановити наявність порушених прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені приписами чинного законодавства, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

При цьому, невідповідність обраного позивачем способу захисту прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, способам, котрі визначено приписами чинного законодавства, може бути підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що з урахуванням положень статті 10 Закону України «Про імміграцію» Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області наділено повноваженнями щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію, суд дійшов висновку щодо безпідставності, та необґрунтованості позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відносно позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати дозвіл на імміграцію в Україну; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області документувати ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання громадянина, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002року №1983, відповідно до п.12 якого територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які, на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації та матеріалів справи, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Тобто, дозвіл на імміграцію є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до виключної компетенції відповідних державних органів, суд дійшов висновку щодо відсутності законодавчо передбачених підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати дозвіл на імміграцію в Україну.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати дозвіл на імміграцію в Україну, суд не вбачає також підстав для задоволення вимоги щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області документувати ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання громадянина, оскільки дозвіл на імміграцію є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання

При обранні способу відновлення порушеного права ОСОБА_1 суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування даного права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Отже, зважаючи на наведене, з метою повного, та ефективного захисту порушеного права ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 від 18.09.2019р. про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням окреслених у даному Рішенні висновків, та правової оцінки суду.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, підлягають частковому задоволенню, з вищеокреслених підстав.

У зв`язку з тим, що жодну з позовних вимог ОСОБА_1 судом не задоволено, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.72-76, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

2. Скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 23.06.2020р. № НОМЕР_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м.Одеса, вул.Преображенська,44, ) повторно розглянути заяву громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) від 18.09.2019р. про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням окреслених у даному Рішенні висновків, та правової оцінки суду.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.

.