Справа № 460/4839/20
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 вересня 2020 року м. Рівне №460/4839/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді К.М. Недашківської, розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія №96» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Державної установи «Городищенська виправна колонія №96» (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо заборони зберігати та використовувати телефони «Леново», «нокіа», сім-картки «Лайф», «МТС», «Київстар», флешку до телефону, зарядний пристрій та навушники, зобов`язати повернути позивачу; визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання позивачу доступу до глобальної мережі Інтернет.

Заяви по суті справи.

Позивач у позовній заяві вказав, що працівниками установи у нього було вилучено особисті речі: телефони «Леново», «Нокіа», сім-карти «Лайф», «МТС», «Київстар», флешку до телефону, зарядний пристрій та навушники. Позивач вважає, що вилучення адміністрацією установи телефонів порушує його права власності - володіння та користування, позбавляє користування глобальною мережею Інтернет. Тому, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач адміністративний позов не визнав, подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що вказані речі заборонені для користування засудженими. Щодо користування засудженими глобальною мережею Інтернет, то відповідно до вимог законодавства протягом дня у вільний від роботи час засуджені користуються інтернетом, відомості про що реєструються у відповідному журналі. Таким чином, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 08.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 відбуває покарання у Державній установі «Городищенська виправна колонія №96».

27 лютого 2020 року о 11 год. 50 хв. проводився особистий обшук з роздяганням засуджених та їх особистих речей, які прибули етапом із державної установи «Рівненський слідчий ізолятор» до колонії. В результаті обшуку серед особистих речей засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , а саме: в середині шматка фанери було виявлено дві сім-карти операторів мобільного зв`язку Vodafone 1- з нанесеним номером НОМЕР_1 , 2 - з нанесеним номером НОМЕР_2 та одну сім-карту з нанесеним номером НОМЕР_3 f логотип оператора затертий та електронний накопичувач інформації флеш-карту «advance S GB», які були приховані від огляду, а в хлібині, яка знаходилася в сумці засудженого було виявлено лезо від канцелярського ножа, яке також було приховане від огляду. Крім того, під час огляду сувенірного виробу «ікона», яка належить засудженому, в потаємній ніші, було виявлено мобільний телефон SAMSUNG imeil 1: НОМЕР_4 , imeil 2: НОМЕР_5 , батарею живлення до мобільного телефону, зарядний пристрій, навушники. Про даний факт складений акт від 27.02.2020, протокол вилучення та поданий працівниками відповідача рапорт.

Позивач не погоджується з такими діями відповідача, вважає, що таким чином порушено його право на телефонні розмови та доступ до глобальної мережі Інтернет, тому звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За правилами частини першої статті 7 КВК України, держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частина 2 статті 7 КВК України).

Правовий статус засуджених, гарантії захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядок застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядок діяльності; нагляд і контроль за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними, врегульовано Кримінально-виконавчим Кодексом України (далі - КВК України).

Статтею 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно з статтею 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Положеннями статті 3 КВК України встановлено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Відповідно частин 1, 2, 4 статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Частиною першою статті 102 КВК України визначено, що режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно- правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

У відповідності до частини п`ятої статті 102 КВК України засуджені, їхні речі і одяг, а також приміщення та територія колоній підлягають обшуку і огляду. Особистий обшук проводиться особами однієї статі із засудженими. Порядок проведення обшуків і оглядів визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно з частиною шостою статті 102 КВК України адміністрація колонії має право, за наявністю підстав, проводити огляд громадян, їх речей, транспортних засобів, які знаходяться на території колонії, а також вилучати документи, а також предмети, вироби і речовини, зберігання і використання яких засудженим заборонено. Порядок проведення обшуків і оглядів визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

У відповідності до частини сьомої статті 102 КВК України перелік і кількість предметів і речей, які засуджені можуть мати при собі, визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Зберігання засудженими при собі речей, а також предметів, які заборонено використовувати в колоніях, не допускається. Виявлені у засуджених речі та предмети, які заборонено використовувати в колоніях, вилучаються, про що посадовою особою колонії складається протокол. За клопотанням установи виконання покарання слідчий суддя розглядає питання про конфіскацію таких речей та предметів або про передачу їх на зберігання до звільнення засудженого відповідно до положень розділу VIII Кримінального процесуального кодексу України.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюються Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 за № 1010/32462 (далі - Правила).

Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (абзац другий пункту 1 розділу І Правил).

Згідно пункту 4 розділу II Правил засудженим забороняється, серед іншого, придбавати, виготовляти, зберігати і використовувати гроші, цінності, предмети, речі, речовини і вироби, заборонені до використання в установах виконання покарань за переліком предметів, виробів і речовин, зберігання і використання яких засудженими заборонено.

Розділ XXV ПВР УВП, регулює порядок вилучення предметів, виробів, речей та продуктів харчування, придбаних незаконним шляхом, а також заборонених для зберігання і використання.

Згідно з пунктом 3 розділу XXV ПВР УВП, виявлені у засуджених гроші, цінності, предмети, речі, речовини і вироби, які заборонено використовувати в установах виконання покарань, вилучаються, про що посадовою особою установи складається протокол вилучення.

Додаток № 3 ПВР УВП містить перелік предметів, виробів і речовин, зберігання і використання яких засудженими заборонено, зокрема, серед іншого, це будь-яка теле-, радіо- аудіо- та відеоапаратура, аудіо-, відеокасети, СП-та ПУП-диски (за винятком: гучномовець - один на жилу секцію (камеру), телевізор - один на відділення соціально-психологічної служби або на жилу секцію (камеру), ПУП-програвач - один на відділення соціально-психологічної служби або на жилу секцію (камеру)); радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, 8ІМ-картки, скретч-картки поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджери тощо), друкарські машинки, розмножувальні прилади (засудженим, які тримаються у виправних центрах, дозволяється зберігати та користуватися мобільними телефонами у порядку, встановленому пунктом 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань); комп`ютерна техніка (за винятком комп`ютерної техніки, встановленої у комп`ютерних класах.

Доступ засудженим до користування глобальною мережею Інтернет надається відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України, Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19 жовтня 2017 року №3233/5.

Згідно з частиною першою статті 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Відповідно до частини п`ятої статті 110 КВК України засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.

Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Відповідно до частини сьомої статті 110 КВК України засудженим надається право користуватися мережею Інтернет під контролем адміністрації. Засуджені можуть створювати електронну поштову скриньку та користуватися нею під контролем адміністрації установи виконання покарань. Адміністрація установи виконання покарань ознайомлюється зі змістом вхідних та вихідних повідомлень у разі, якщо це необхідно з огляду на індивідуальні ризики окремих засуджених. Перелік сайтів, до яких дозволяється доступ, формується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та за заявою засуджених може бути доповнений адміністрацією установи виконання покарань сайтами, зміст яких не суперечить вимогам цієї статті. Користування глобальною мережею Інтернет проводиться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. Користування глобальною мережею Інтернет оплачується з особистих коштів засуджених або коштів інших осіб шляхом їх внесення на електронний гаманець.

Згідно з частиною восьмою статті 110 КВК України Порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.

Відповідно до Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19жовтня 2017року №3233/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2017 року за № 1280/31148 (далі Порядок) для організації надання засудженим послуг доступу до Інтернету у відокремлених приміщеннях житлової зони поза межами локальних дільниць відділень соціально-психологічної служби у місці, доступному для відвідування усіма засудженими установи, або у комп`ютерному класі загальноосвітнього навчального закладу установи обладнується інтернет- клас. Інтернет-клас обладнується необхідною кількістю робочих місць - зон доступу засуджених до Інтернету, оснащених необхідними засобами для користування веб-ресурсами (далі - робоче місце), які об`єднуються у локальну мережу. Доступ до Інтернету засудженим надається виключно у приміщенні інтернет-класу, надання його в інший спосіб, у тому числі у жилих приміщеннях та камерах, забороняється.

Відповідно до п. п. 8 розділу II Порядку для упорядкування користування Інтернетом та забезпечення права всіх засуджених адміністратор складає графік роботи інтернет-класу, який затверджується начальником установи. Графік роботи інтернет-класу розміщується у вигляді наочної інформації.

Пунктом 6 розділу ІІ Порядку визначено, що користування Інтернетом проводиться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну.

Відомості про надання засудженим права на користування Інтернетом обов`язково реєструються у журналі обліку надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет (п. 7 розділу ІІ Порядку).

Таким чином, судом встановлено, що вилучені особисті речі засудженого ОСОБА_1 телефони «Леново», «Нокіа», сім-картки «Лайф», «МТС», «Київстар», флешка до телефону, зарядний пристрій та навушники є предметами, зберігання та використання яких засудженими заборонено відповідно до Додатку 3 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Посилання позивача на факт порушення його права на доступ до телефонних розмов та Інтернету шляхом вилучення вказаних особистих речей (телефонів, сім-карток) суд оцінює критично, оскільки доступ засуджених до телефонних розмов та користування глобальною мережею Інтернет здійснюється виключно відповідно до встановлених законодавством вимог, а саме статті 110 КВК України, Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та Порядку організації надання засудженим доступу до глобальної мережі Інтернет.

Європейський суд з прав людини у справі «ТРОСІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF TROSIN v. UKRAINE) (Заява № 39758/05) зазначив: «Суд повторює, що тримання під вартою або будь-який захід, яким особа позбавляється свободи, тягне за собою невід`ємні обмеження щодо приватного та сімейного життя. Проте, важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому державними органами можливості або, за потреби, допомоги у підтриманні зв`язків зі своїми близькими. Обмеження, які стосуються кількості побачень з родичами, нагляду за такими побаченнями або, якщо це виправдовується характером злочину, застосування до ув`язненого спеціального режиму ув`язнення, становлять втручання у його права за статтею 8 Конвенції, але самі по собі не є порушенням зазначеного положення. Тим не менш, подібне обмеження повинно застосовуватися «згідно із законом» та переслідувати одну або більше легітимних цілей, перелічених у пункті 2, та, на додаток, повинно бути виправдане тим, що воно є «необхідним у демократичному суспільстві» (див. рішення від 9 жовтня 2008 року у справі «Моїсеєв проти Росії" (Moiseyev v. Russia), заява № 62936/00, п. 246)".

У рішенні також зазначено: «Суд зазначає, що коли відповідно до тимчасово застосованого до ув`язненого режиму кількість його побачень з родичами обмежувалась одним побаченням на шість місяців, питання за Конвенцією не поставало. Проте, у вищезазначеному випадку національні органи та Суд врахували конкретні міркування, на яких ґрунтувалися подібні обмеження (див. рішення у справі "Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), заява № 25498/94, пп. 62- 74, ECHR 2000-X). У той же час, у цій справі відповідні положення національного законодавства запроваджували автоматичні обмеження частоти та тривалості побачень для всіх засуджених до довічного позбавлення волі, та не передбачали будь-якого рівня гнучкості при визначенні того, чи були такі суворі обмеження доцільними та дійсно необхідними у кожному конкретному випадку, навіть якщо вони застосовувались до осіб, засуджених до найсуворішої за кримінальним законодавством міри покарання. Суд вважає, що регулювання таких питань не повинно здійснюватись шляхом запровадження негнучких обмежень та що держави мають розробити власні системи оцінювання пропорційності, які нададуть державним органам змогу збалансувати інтереси особи та держави та врахувати особливості кожного конкретного випадку (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Діксон проти Сполученого Королівства» (Dickson v. the United Kingdom) [ВП], заява № 44362/04, пп. 82- 85, ECHR 2007-V)». «Отже, Суд вважає, що держава не вжила необхідних заходів для забезпечення балансу між особистими інтересами заявника та інтересами держави щодо обмеження контактів засуджених із зовнішнім світом. Суд також вважає, що оскаржувані обмеження не були виправдані у тому, що стосується частоти та тривалості побачень з родичами, кількості осіб, яким одночасно дозволялося побачення, та способу проведення цих побачень. За цих підстав мало місце порушення статті 8 Конвенції».

З даного приводу суд зазначає, що встановлені нормами чинного законодавства України обмеження щодо користування позивачем мережею Інтернет та телефонними переговорами за своєю суттю є втручанням у право позивача на повагу до сімейного життя згідно статті 8 Конвенції, однак самі по собі не є порушенням зазначеного положення.

Суд також зазначає, що таке втручання здійснювалося згідно із законом, оскільки ґрунтувалося на відповідних положеннях КВК України та Правил внутрішнього розпорядку та переслідувало легітимну мету, що полягала у запобіганні заворушенням та злочинам, дотриманням режиму відбування покарань.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність своїх дій, в той час як позивачем позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому адміністративний позов до задоволення не підлягає.

В зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (Державна установа «Городищенська виправна колонія №96», село Городище, Рівненський район, Рівненська область, 35341) до Державної установи «Городищенська виправна колонія №96» (село Городище, Рівненський район, Рівненська область, 35341; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 07 вересня 2020 року.

Суддя К.М. Недашківська