Справа № 420/6116/19
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6116/19
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

апелянта - ОСОБА_1

представника апелянта - адвоката - адвоката Лагунова В.І.

представника Державної міграційної служби України - Ребець Ю.Є.

перекладача - Алайубі Ферас Джамал

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.09.2019 року №317-19, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову позивач вказала, що у 2017 році вона звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, але рішенням Державної міграційної служби України від 19.09.2019 року №317-19 їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11.10.2019 року позивач отримала повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №325 від 01.10.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначила, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було прийнято до уваги те, що вона була членом студентського опозиційного руху та впродовж 2011-2015 років приймала участь у багатьох політичних протестах, через що двічі була затримана правоохоронними органами Судану та піддана катуванням.

Позивач вважає, що її заява відповідає критеріям для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. а тому, рішення Державної міграційної служби України від 19.09.2019 року №317-19 є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначила про відсутність в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції посилань на інформацію по країні походження та детальний аналіз інформації по країні походження, яка має бути надана авторитетними та надійними джерелами.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував існування ризику переслідувань позивача за ознаками її належності до певних соціальних груп - опозиційні політичні діячі та жінки у регіонах з поширеними практиками каліцтв жіночих статевих органів.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Республіки Судан (місце народження - Королівство Саудівська Аравія) відповідно до офіційного перекладу паспорту Республіки Судан тип НОМЕР_1 .

22.06.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №91 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.06.2017 року апелянт отримала Довідку про звернення за захистом в Україні. Термін дії Довідки до 22.07.2017 року.

Також 22.06.2017 року апелянт була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення правил перебування іноземців в Україні, оскільки з 27.10.2016 року перебувала в Україні нелегально.

ІНФОРМАЦІЯ_2 апелянт народила сина - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 апелянт народила доньку - ОСОБА_3 .

13.08.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складений Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017OD0086, яким апелянту - громадянці Судану відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.09.2019 року винесено рішення №317-19, яким громадянці Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.10.2019 року складене повідомлення №325 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано апелянтом 11.10.2019 року, що підтверджено особистим підписом апелянта.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність обставин, які б відповідали вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Процедура та порядок визнання іноземця біженцем в Україні врегульовані законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон №3671-VI) та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом МВС України № 469 від 07.09.2011 року.

Згідно з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 1 та ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Приписами ч.1 ст.8 Закону № 3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частинами 4, 6, 7 ст.8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч.1,2,5 ст.12 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону № 3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання апелянта на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження, з огляду на таке.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Суд апеляційної інстанції враховує матеріали по країні походження апелянта, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи (прибуття до України з метою навчання) та поведінкою апелянта (перебування на території України нелегально з листопада 2016 року та звернення до органів ДМСУ із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту 22.06.2017 року), які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що ОСОБА_1 прибула в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності - Республіці Судан.

У матеріалах особової справи наявні письмові докази медичного обслідування позивача про відсутність у апелянта слідів тілесних ушкоджень.

Також, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, апелянт звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту лише 22.06.2017 року, тобто майже 7 місяців після прибуття та потрапляння на територію України та перебування в якості нелегального мігранта, чим порушено вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, апелянт до заяви про надання статусу біженця не надала жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною її вимушеного від`їзду до України.

Такі факти свідчать про відсутність підстав вважати, що перебування апелянта у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування, що виключає наявність правових підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

З матеріалів особової справи апелянта вбачається, що у період 2011 - 2015 років апелянта була членом студентського анти владного руху "Гіріфна" в країні громадянської належності, який виступав проти діючої суданської влади, зокрема висвітлював проблеми безробіття, підвищення цін тощо.

Як зазначає апелянт, під час участі в акціях руху "Гіріфна" неодноразово зазнавала фізичного насильства з боку правоохоронних структур Судану, через що має побоювання щодо повернення до Судану.

Стосовно додаткових обставин переслідування, апелянт повідомила про спробу її викрадення невстановленими особами в січні 2015 року (арк. 10, 11 співбесіди від 07.07.2017) та погрози щодо зґвалтування з боку представників служби безпеки Судану (арк. 3 співбесіди від 06.08.2019). В ході додаткового опитування шукач захисту повідомила, що станом на теперішній час вона має побоювання зазнати розправи з боку спеціальних правоохоронних структур Судану у разі повернення до країни своєї громадянської належності за колишні виступи проти влади, незважаючи на фактичну зміну влади в Судані (арк. 4 співбесіди від 06.08.2019).

Аналізом отриманих пояснень апелянта та зіставлення отриманої інформації з актуальною ІКП, неможливо підтвердити факт належності особи до будь-якої опозиційної організації на території Судану.

Так, зокрема, апелянт стверджувала, що стала членом організації "Гіріфна" в 2011 році та приймала участь в акціях протесту, які були спрямовані на підтримку населення країни (арк. 5 анкети від 22.06.2017), проте не може назвати засновників вказаної організації, її роль в цій організації (арк. 7 співбесіди від 06.07.2017).

Також, апеллянт стверджувала про довготривале офіційне членство у вказаній організації у період з 2011 року по січень 2015 року (арк. 5 анкети від 22.06.2017), проте, станом на теперішній час не має жодних документальних підтверджень членства у будь-якій організації на території Судану (арк. 3 співбесіди 06.08.2019).

В ході інтерв`ю апелянт повідомила, що багато разів приймала участь демонстраціях руху "Гіріфна" (арк. 7 співбесіди від 06.07.2017), водночас в ході подальшого опитування встановлено фактично 2 епізоди її участі у масових акціях протесту, в 2011 та 2015 роках, під час яких, за словами особи, саме коли до неї було застосовано фізичне насильство з боку правоохоронних структур Судану (арк. 4 співбесіди від 06.08.2019).

ОСОБА_1 стверджувала, що доказами застосування до неї фізичного насильства залишаються отримані в ході арештів травми, а саме перелом ключиці в 2011 році та перелом носу в 2015 році (арк. 9 співбесіди від 18.10.2017).

З аналізу медичних документів в ході перебування на обліку в жіночій консультації під час вагітності на території України, встановлено, що надані документи не містять інформації про переломи ключиці, але вказують на здійснення операції в дитинстві з хірургічного виправлення носової пластини. Під час додаткових опитувань апелянт не змогла надати обґрунтованих пояснень виявленим розбіжностям, зазначивши, що інформацію про стан її здоров`я (зокрема перенесені хірургічні втручання в минулому надавав її чоловік (арк. 9 співбесіди від 18.10.2017 року, арк. 5 співбесіди від 06.08.2019).

Також, в ході розгляду справи встановлено, що не зважаючи на висловлені непідтверджені факти «застосування насильства» та «переслідування» з боку правоохоронних та спеціальних служб Судану «розшук та спроби викрадення» з боку невстановлених осіб (арк. 5 анкети від 22.06.2017), апелянт не змінювала місце постійного проживання з моменту виникнення зазначених обставин (січень 2015 року) до виїзду з країни громадянської належності (13.10.2016 р.).

За вказаний період часу апелянт офіційно вийшла заміж (що підтверджено реєстрацією шлюбних відносини в державних органах), оформила документи на виїзд з країни (студентська віза на навчання в Україну) (арк. 3 співбесіди від 06.07.2017).

Після прибуття на територію України, до навчання в українському закладі освіти особа не приступила та за міжнародним захистом не зверталась (фактичне звернення до відповідача відбулось 22.06.2017). .

Проте, 30.05.2017 року апелянт звернулась до жіночої консультації у зв`язку з вагітністю (36-37 тиждень вагітності).

До моменту звернення за міжнародним захистом після закінчення терміну легального перебування в Україні, особа тривалий час перебувала у категорії нелегального мігранта (період з 05.11.2016 - 22.06.2017), звернення відбулось на останніх строках вагітності, що свідчить про бажання легалізуватись в Україні.

Зі слів апелянта також встановлено, що через нетривалий час після весілля чоловік позивачки вибув в Україну (арк. 8 співбесіди від 18.10.2017), до Судану чоловік повернутись не може через переслідування з боку держави (арк. 3 співбесіди від 18.10.2017), станом на теперішній час чоловік позивача перебуває на території України без дозволу на проживання та незаконно працює в мережі швидкого харчування (арк. 2 співбесіди від 06.08.2019).

Також, з матеріалів особової справи апелянта встановлено, що перебуваючи на території України ОСОБА_1 народила двох дітей:

- ІНФОРМАЦІЯ_4 (дівчинка) відповідно до медичного свідоцтва про народження №09 від 03.01.2019 року;

- ІНФОРМАЦІЯ_5 (хлопчик) відповідно до медичного свідоцтва про народження №1245 від 31.07.2019 року.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеянта щодо недослідження судом першої інстанцїі додатково наданих доказів, зокрема клопотання від 16.12.2019 року №47683/19 (за підписом представника адвоката Лагунова В.І.), в якому зазначено, що відносно позивачки застосований традиційний обряд "Хітан" або "Суннат".

Суд першої інстанцїі дослідив вказані обставини та надані докази, що підтверджено мотивувальною частиною оскаржуваного судового рішення,

Суннат - це форма обрізання, яка застосовується до чоловіків та жінок, переважно у мусульманських країнах.

Оскільки вище зазначена традиційна практика наносить значне каліцтво жіночим статевим органам, апеллянт вважає, що у разі повернення до країни громадянської належності ( Судану ), неповнолітня донька ОСОБА_1 може стати жертвою жіночого обрізання.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанцїі зазначає, що вказана підстава побоювання повернення до країни громадянської належності, не була зазначена апелянтом під час співбесід та анкетування, крім того, до виїзду в Україну, позивачка знаходилась на території Судану достатньо тривалий час, вийшла заміж.

Додатково апеляційний суд зазначає, що відповідн до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

При цьому копії матеріалів собової справи апелянта не містять згоди апелянта про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебуваючих з нею на території України неповнолітніх дітей.

Апеляційний суд зазначає, що апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції стосовно того, що ОСОБА_1 не зазнавала жодних утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що було підтверджено апелячнтом в ході її опитування, анкетування.

Відполвідно до матеріалів справи причиною виїзду до України є саме намір здобуття вищої освіти, що також підтверджується отриманням апеллянтом студентської візи.

Посилання апелянта на ситуацію в країні та на адресу веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загальний інформаційний характер та не підтверджують побоювання повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже відхиляються апеляційним судом.

ОСОБА_1 не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, життю та свободі її неповнолітніх дітей з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, апеллянт не надав, а ні до органу ДМСУ, а ні до суду першої інстанції жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не довів існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року у справі № 420/6116/19 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09.09.2020 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.