Справа № 823/5238/15
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/5238/15
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач, заявник, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України), Державна казначейська служба України (далі - ДКС України), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2016 року, постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року скасовано, а в задоволенні позову відмовлено.

08 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року за виключними обставинами.

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилається як на виключну обставину на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020. Просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким залишити без змін постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року.

Як зазначає позивач, Конституційний Суд України у наведеному рішенні дійшов, зокрема, висновку, що встановлений перехідних період, пов`язаний з набранням чинності підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII, з 31 березня по 01 квітня 2014 року є очевидно недостатнім, оскільки не охоплює фактичної тривалості встановленого законодавством порядку реалізації суддею права на відставку. Внаслідок цього судді, які станом на 01 квітня 2014 року вже мали право на відставку та вихідну допомогу, але продовжували перебувати на посаді судді, стимульовані вихідною допомогою, не змогли належним чином підготуватися до нового юридичного регулювання.

У відзиві на заяву ДСА України вказує, що суддям, які виходили у відставку з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року, виплата вихідної допомоги законодавством не передбачалася. Посилання позивача як на виключну обставину на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 є безпідставним, оскільки положення підпункта 1 пункта 28 розділа ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. За змістом статті 152 Конституції України, як зазначає відповідач, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для відносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення. На підтвердження доводів, наведених у відзиві, ДСА України посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 23 січня 2019 року в справі № 820/2462/17, від 25 липня 2019 року в справі № 804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі № 814/1274/17. Окрім того, ДСА України у відзиві на заяву підкреслює, що з метою застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України рішення не повинно ще бути виконаним, водночас рішення, про перегляд якого просить позивач, взагалі не передбачає примусового виконання, оскільки ним відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відзиви чи заперечення на заяву від інших учасників справи не надходили.

Розгляд заяви здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи заяви, колегія суддів уважає, що заява задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункта 1 частини 5 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною 6 наведеної правової норми передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Згідно з частиною 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон України №2453-VI), у редакції, яка була чинна до 01 квітня 2014 року, було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Стаття 136 Закону України № 2453-VI була виключена відповідно до положень підпункта 1 пункта 28 розділа ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон України № 1166-VII).

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII (далі - Закон України №2136-VIII): до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

За статтею 91 Закону України №2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункта 1 пункта 28 розділа ІІ Закону України № 1166-VII, яким виключено статтю 136 Закону України №2453-VI.

Частиною 2 статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний Суд України у рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

У пункті 2 резолютивної частині Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 вирішив, що положення підпункта 1 пункта 28 розділа ІІ Закону України № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічної позиції щодо оцінки як виключної обставини рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, від 25 липня 2019 року у справі № 804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі № 814/1274/17 та ін.

Окрім того, колегія суддів погоджується з доводами ДСА України, що рішення не може уважатись невиконаним в контексті приписів пункта 1 частини 5 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року в справі № 808/2492/18.

Колегія суддів також ураховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року в справі Суханов та Ільченко проти України (заяви № 68385/10 та 71378/10).

У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що у національному законодавстві на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача із посади судді, норми статті 136 Закону України №2453-VI, які передбачали виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, отже, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також відсутні.

Разом з тим, позивач не позбавлений права вимагати відшкодування відповідної матеріальної шкоди на підставі частини 2 статті 152 Конституції України.

За таких обставин та нормативного регулювання підстави для скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року відсутні.

Керуючись статтями 250, 361-369 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

Керуючись статтями 250, 311, 361-369, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі за його позовом до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: державна судова адміністрація України, Державна казначейська служдба України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька