Справа № 160/8038/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2020 року Справа № 160/8038/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина України ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та скасувати рішення, -
15.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправними: зазначення відповідачем дат 27.06.1990 року та 28.08.1991 року, які відсутні в його трудовій книжці НОМЕР_1 ; неправильного зазначення відповідачем дати звільнення другого періоду роботи; не зазначення відповідачем, що він працював у 35 та 5 музичних школах; не зазначення відповідачем періодів роботи в 7, 35, 5 музичних школах; не здійснення відповідачем підрахунку періодів роботи в 7, 35 та 5 музичних школах; неправильного підрахування відповідачем періоду роботи в педагогічному училищі ДНУ; неправильного підрахування та зарахування відповідачем до спеціального стажу періодів роботи на посадах викладача; твердження відповідача, що педагогічні працівники «позашкільних навчальних закладів» (музичних шкіл) не мають права на пенсію за вислугу років; прийняття відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років від 17.12.2019 року № 841/03.25 -17;
- скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугою років від 17.12.2019 року № 841/03.25 -17;
- зобов`язати відповідача: зарахувати до спеціального стажу, який дає право на отримання пенсії за вислугою років всі зазначені трудовою книжкою періоди роботи на посадах викладача: м. Дніпропетровськ: муз. школа № 2 - записи № 1- 2, муз. школа № 2 - записи № 3 - 4, школа № 7 - записи № 5 - 6, місто Київ: муз. школа № 35 - записи № 9, 11, місто Дніпропетровськ: муз школа № 5 - записи № НОМЕР_2 - 13, Дніпропетровський педагогічний коледж ДНУ ім. О. Гончара (з перейменуваннями) записи № 14, 26;
- призначити пенсію за вислугу років з дня подання заяви на призначення пенсії -27.11.2019 року;
- нарахувати призначену пенсію з 27.11.2019 року;
- негайно виплатити нараховану з 27.11.2019 року пенсію протягом одного місяця з дня вступу в силу ухвали.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.11.2019 року він звернувся до Лівобережного відділу обслуговування громадян у м. Дніпро із заявою про призначення пенсії за вислугу років. 11.01.2020 року отримав рішення про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови у призначенні пенсії стало те, що у заявника не достатньо спеціального страхового стажу для призначення пенсії. Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки відмовляючи в призначенні пенсії відповідач не вірно розрахував його спеціальний страховий стаж, а саме: зазначено дати 27.06.1990 року та 28.08.1991 року, які відсутні в його трудовій книжці НОМЕР_3 , не правильно зазначено дату звільнення другого періоду роботи, не вказано, що він працював у 35 та 5 музичних школах, не вказано періоди роботи в 7, 35, 5 музичних школах, не підраховано періоди роботи в 7, 35 та 5 музичних школах, не правильно підраховано період роботи в педагогічному училищі ДНУ, не вказано всі дати періодів його роботи на посадах викладача, зазначені записами трудової книжки НОМЕР_3 , неправильно підраховано та зараховано до спеціального стажу періоди його роботи на посадах викладача. Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до 24.09.2020 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
31.08.2020 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позов в обґрунтування якого зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27.11.2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Листом від 17.12.2019 року за № 841/03.25-17 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області йому було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років. Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, який визначається Кабінетом Міністрів України станом на 01 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року. Згідно розділу І "Освіта" Переліку закладів і установ освіти, закладів охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, зокрема у позашкільних навчальних закладах на посадах: директори. їх заступники з навчально - виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи. З 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.08.1990 року, з 28.08.1990 року позивач працював на посаді викладача Дитячих музичних шкіл № 2 та № 7, а з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року на посаді викладача диригування та хорових дисциплін педагогічного училища Дніпропетровського національного університету. Посаду викладача позашкільного навчального закладу (музичної школи) Переліком не передбачено, тому у зазначених працівників відсутнє право на пенсію за вислугу років. Відповідно до Примітки 3 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років. Враховуючи, що Переліком закладів і установ, організацій і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 року № 1397, була передбачена посада вихователя в музичній школі з 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.08.1990 року, та з 28.08.1990 року по 31.12.1991 року (04 роки 11 місяців 13 днів) та викладача в педагогічному училищі з 01.09.1998 року по 10.10.2017 року (19 років 01 місяць 09 днів). Загалом, спеціальний стаж позивача складає 24 роки 21 день. Враховуючи зазначене, право на призначення пенсії за вислугу років відповідно п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у позивача відсутнє. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 27.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 17.12.2019 року № 841/03.25-17 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років та зазначено, що статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. 3 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.06.1990 року з 28.08.1991 року заявник працював на посаді викладача Дитячих музичних шкіл №2 та №7, а з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року на посаді викладача диригування та хорових дисциплін педагогічного училища Дніпропетровського національного університету. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (№ 909 від 04.11.1993 року ( із змінами, внесеними згідно з постановою КМ № 1031 від 09.12.2015 року), право на пенсію за вислугу років мають працівники позашкільних навчальних закладів: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи. Посада викладача позашкільного навчального закладу (музичної школи) Переліком не передбачена, тому у зазначених працівників відсутнє право на пенсію за вислугу років. При цьому, відповідно до Примітки 3 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років. Враховуючи, що Переліком закладів і установ, організацій і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 року №1397, була передбачена посада вихователя в музичній школі, яка відносилася до навчальних закладів, до спеціального стажу можливо зарахувати періоди роботи на посаді викладача в музичній школі з 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.06.1990 року та з 28.08.1991 року (4 роки 11 місяців 13 днів) та викладача в педагогічному училищі з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року (19 років 11 місяців 1 день). Загалом, спеціальний стаж складає 24 роки 13 днів. Тому управління немає можливості призначити заявнику пенсію відповідно до статті 55 Закону України „Про пенсійне забезпечення" та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».
Не погодившись з відмовою відповідача в призначенні йому пенсії за вислугу років позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-VII, пенсійне забезпечення осіб, які працювали або працюють на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через пенсійні та корпоративні фонди, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі за текстом Закон №1788-ХІІ).
Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
В Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2002 року № 1436), зазначено такі посади в позашкільних навчальних закладах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
Посада викладача в позашкільних закладах освіти цим Переліком не передбачена.
Разом із тим, за приписами ст. 28 Закону України «Про освіту» система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.
Згідно з статтею 29 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 року № 1060-XII позашкільна освіта разом із загальною середньою, професійно-технічною, вищою та іншими освітами становить структуру (систему) освіти в Україні.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про позашкільну освіту" від 22.06.2000 року № 1841-III та Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2011 року № 433, до позашкільних навчальних закладів відносяться початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші.)
Статтею 21 Закону України "Про позашкільну освіту" передбачено, що права, обов`язки та соціальні гарантії для педагогічних працівників позашкільного навчального закладу визначаються Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів мають право на пенсію за вислугу років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року № 963 "Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників" посада викладача музичної школи включена до переліку посад педагогічних працівників.
Конституційний Суд України у п. 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004).
Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Водночас, положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення викладачів у позашкільних закладах освіти, визначених у Конвенції, а також з метою реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2020 року у справі № 876/5312/17 дійшла висновку, що викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком № 909.
Відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 протягом спірного періоду він працював на наступних посадах:
- з 26.08.1985 року по 06.12.1988 року на посаді викладача хорових дисциплін у дитячій музичній школі № 2;
- з 01.05.1990 року по 27.08.1990 року на посаді викладача по класу ілюстрації, загального фортепіано та музично-теоретичних дисципліну дитячій музичній школі № 2;
- з 27.08.1990 року по 20.04.1993 року на посаді викладача хорових дисциплін у дитячій музичній школі № 7;
- з 22.04.1993 року по 01.09.1993 року на посаді артиста хору «Відродження»;
- з 01.09.1993 року по 26.08.1997 року на посаді викладача хорового класу Київської музичної шкоди № 35;
- з 01.09.1997 року по 31.08.1998 року на посаді викладача (далі в трудовій книжці не розбірливо) в музичній школі № 5;
- з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року на посаді викладача диригування на хорових дисциплін педагогічного училища Дніпропетровського національного університету.
Як вбачається з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 17.12.2019 року № 841/03.25-17 у формі листа (а.с.9), до спеціального страхового стажу ОСОБА_1 , що надає право на призначення пенсії за вислугу років можливо зарахувати періоди його роботи: з 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.06.1990 року, та з 28.08.1991 року (4 роки 11 місяців 13 днів) та з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року (19 років 11 місяців 1 день).
Одночасно з цим, у відзиві на позовну заяву, представником відповідача зазначено, що до страхового стажу позивача, що надає право на пенсію за вислугу років можливо зарахувати періоди його роботи вихователя в музичній школі з 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.08.1990 року, з 28.08.1990 року по 31.12.1991 року (4 роки 11 місяців 13 днів) та викладача в педагогічному училищі з 01.09.1998 року по 10.10.2017 року (19 років 01 місяць 09 днів).
У якості підстави для неможливості зарахування періоду роботи позивача з 10.10.2017 року по 31.10.2018 року, у відзиві на позов відповідач зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-ІІІ від 03.10.2017 року скасовано норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року, відповідно до якого призначалися пенсії за вислугу років, визначеним цим Законом категорія працівників.
Проте, суд вважає такий висновок відповідача помилковим, з огляду на те, що право працівників освіти (в тому числі і викладачів музичних шкіл) на пенсію за вислугу років, передбачено п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який є чинним як на час звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії, так і на час розгляду справи в суді.
Також, суд звертає увагу, що позивач працював на посадах викладача, а не вихователя в музичній школі.
Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального стажу роботи позивача, що надає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» наступні періоди його роботи: 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.08.1990 року, з 27.08.1990 року по 20.04.1993 року, з 01.09.1993 року по 26.08.1997 року, з 01.09.1997 року по 31.08.1998 року, з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі його заяви від 27.11.2019 року, нарахувати та виплатити її суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.
Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу. Зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.
На підставі викладеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.
Частиною 2 ст. 9 КАС України врегульовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Враховуючи викладене, метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2019 року про призначення пенсії з урахуванням висновків викладених у цьому судовому рішенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем не доведено правомірності відмови щодо зарахування позивачу до спеціального стажу, що надає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періодів його роботи з 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.08.1990 року, з 27.08.1990 року по 20.04.1993 року, з 01.09.1993 року по 26.08.1997 року, з 01.09.1997 року по 31.08.1998 року, з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року та як наслідок відмови у призначенні пенсії. Разом із тим, питання про призначення позивачу пенсії та в подальшому її виплати належить до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду, у зв`язку з чим підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1681,60 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.29).
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 840,80 грн. (50%).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 250, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов громадянина України ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та скасувати рішення задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 26.08.1985 року по 06.12.1988 року, з 01.05.1990 року по 27.08.1990 року, з 27.08.1990 року по 20.04.1993 року, з 01.09.1993 року по 26.08.1997 року, з 01.09.1997 року по 31.08.1998 року, з 01.09.1998 року по 31.10.2018 року та відмови у призначенні пенсії.
Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 841/03.25-17 від 17.12.2019 року про відмову у призначенні пенсії.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна