Справа № 640/14592/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т. суддів: Пилипенко О.Є., Собків Я.М., секретар судового засідання: Закревська І.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просилавизнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 15 травня 2019 року №Ф-55419-17 про сплату боргу (недоїмки) ЄСВ в сумі 21030,90 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що при складанні вимоги про сплату боргу (недоїмки) відповідачем порушено чинне законодавство, оскільки до переліку платників податків єдиного внеску не відносяться фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування. Отже, у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі. Крім того, звернула увагу суду на те, що 01 грудня 2009 року транспортний засіб «Богдан», який позивач використовувала у підприємницькій діяльності, був знищений, а тому з даного часу позивач не займалась підприємницькою діяльністю та не отримувала дохід.Отже, вважає вимогу відповідача протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-55419-17 відповідачем сформована правомірно, а посилання позивача на перебування у трудових відносинах з Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва є безпідставним, оскільки позивачем жодного належного та допустимого доказу в підтвердження даного факту не надано суду на момент розгляду справи.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Скаржник мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції не встановив, що у період, за який нараховано недоїмку зі сплати ЄСВ, він був найманим працівником і єдиний внесок за нього сплачував роботодавець. Про вказані обставини, позивач надав до суду апеляційної інстанції відповідні докази та просив їх врахувати під час прийняття рішення у справі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до постанови КМУ № 537 від 19 червня 2019 року "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" утворено, у тому числі, Головне управління ДПС у м. Києві та реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

Згідно зі ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи наявність підстав для заміни сторони у справі, суд апеляційної інстанції вважає за можливе замінити відповідача Головне управління ДФС у м. Києві на правонаступника Головне управління ДПС у м. Києві.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа - підприємець 17 червня 2006 року за кодом КВЕД 49.39 «Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у».

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10 листопада 2007 року ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Для здійснення підприємницької діяльності позивач обрала спрощену систему оподаткування і 19 квітня 2006 року зареєстрована Державною податковою інспекцією у Солом`янському районі міста Києва Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, як платник єдиного внеску (номер взяття на облік :11-014068) з використанням ліцензії на перевезення транспортом - автобусом Богдан А 09201.

Позивач зазначила, що перебуває у трудових відносинах з Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві винесено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-55419-17 від 15 травня 2019 року, за якою станом на 30 квітня 2019 року заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 21030,90 грн.

Не погоджуючись з прийнятою вимогою позивач 19 червня 2019 року звернулася до Державної фіскальної служби України зі скаргою на вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-55419-17 від 15 травня 2019 року і проханням визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-55419 -17 від 15 травня 2019 року.

Крім цього, 21 червня 2019 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача.

23 липня 2017 року позивач поштовим відправленням отримала рішення про результати розгляду скарги №34330/6/99-99-11-0502-25 від 19 липня 2019 року, яким оскаржувана вимога залишена без змін, а скарга - без задоволення.

Вважаючи вимогу відповідача протиправною позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 18 березня 2020 року (справа №140/1777/19).

У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її доводи про перебування у трудових відносинах з Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва з підстав ненадання позивачем відповідних доказів. На обґрунтування наведених обставин, позивачем до суду апеляційної інстанції надано Витяг з реєстру застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Індивідуальні відомості про застраховану особу від 02.06.2020.

Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів приймає згадані докази про перебування позивача у трудових відносинах, з огляду на те, що суд першої інстанції, із врахуванням приписів ч.4 ст. 9 КАС України, вправі був витребувати докази з власної ініціативи, однак цього не зробив.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

З матеріалів справи вбачається, що борг з ЄСВ позивачу нараховано за 2017, 2018 роки, 1 квартал 2019 року у розмірі 21030,90 грн (за 2017 рік у сумі 8448,0 грн, за 2018 рік у сумі 9828,72 грн, за І кв. 2019 року 2754,18 грн).

З Витягу з реєстру застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та з індивідуальних відомостей про застраховану особу від 02.06.2020 вбачається, що позивач у період з січня 2017 по лютий 2017 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «АЙ-ХАУС ЖУЛЯНИ», а у період з листопада 2017 по квітень 2020 року - з Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва.

Відомості про перебування позивачем у будь-яких трудових відносинах у період з березня 2017 року по жовтень 2017 року, з наданих позивачем доказів, відсутні.

Тобто, у період з січня 2017 по лютий 2017 року та з листопада 2017 по квітень 2020 року роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується позначкою про сплату страхових внесків «ТАК» у індивідуальних відомостях позивача про застраховану особу від 02.06.2020.

Разом з тим, відомості про сплату позивачем мінімального страхового внеску уперіод з березня 2017 року по жовтень 2017 року (8 місяців) у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи місячний розмір мінімальної заробітної плати, який відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у 2017 році становив 3200 грн та ставку, визначену статтею 8 Закону у розмірі 22 %, мінімальний страховий внесок у 2017 році складав 704 грн (3200 грн х 22 %).

Отже, позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем та не перебуваючи у трудових відносинах як найманий працівник, не нарахував та сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску у період з березня 2017 року по жовтень 2017 року, внаслідок чого утворилася недоїмка, яка склала 5632,00 грн(704 грн. х 8 міс.).

З огляду на викладене, вимога Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 15 травня 2019 року №Ф-55419-17 про сплату боргу (недоїмки) ЄСВ є обґрунтованою у розмірі 5632,00 грн. У іншій частині боргу на суму 15398,90 вимога підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції викладеного не встановив, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження частково.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з недотриманням норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу в частині на суму 15398,90 грн, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до квитанції № 145 від 29.07.2019 позивач за подання позову сплатив 768,40 грн. Згідно з квитанцією 5663 від 10.06.2020 скаржник за подання апеляційної скарги на судове рішення сплатив 1152,60 грн. Усього на суму 1921,00 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково на суму 15398,90 грн, то судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 1642 грн (562,62 грн за подання позову (768,40 - 73,22% задоволених позовних вимог від заявлених 21030,90 грн) + 1079,38 грн за подання апеляційної скарги (1152,60 - 73,22%)).

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня2020 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 15 травня 2019 року №Ф-55419-17 про сплату боргу (недоїмки) ЄСВ в сумі15398,90 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1642,00 (тисяча шістсот сорок дві)грн за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у м. Києві().

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 08 вересня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.Т.Черпіцька
Судді: О.Є.Пилипенко
Я.М.Собків