Справа № 400/742/20
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/742/20

Категорія: 112010200 Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.

Час і місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання відмови від 03.02.2020 р. № 495-Г-07 незаконною; зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в якому просить:

визнати протиправною відмову відповідача щодо непоновлення пенсії позивачу;

зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу з дня її припинення, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В обґрунтування позову зазначено, що він є громадянином України, та на території України отримував пенсію. В подальшому виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, а тому виплату пенсії було припинено у зв`язку з виїздом за кордон. Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 (надалі - Рішення № 25-рп/2009) визнано неконституційними положення Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058) щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, а відтак з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задоволено частково.

Визнано незаконною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, від 03.02.2020 №495-Г-07, яка полягає у непоновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 20.01.2020 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 420,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачу пенсію було призначено на підставі ст. 23 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», тобто позивач отримував пенсію по інвалідності, водночас на момент зняття позивача з обліку пенсійного фонду позивачу виповнилося 55 років, що згідно ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» (в редакції з 15.03.200 року) не давало йому права на призначення пенсії за віком.

При цьому вказує, що представником позивача до заяви не додано довідку МСЕК на безстрокове встановлення інвалідності, а термін дії довідки на підставі якої позивачу встановлено інвалідність ІІ групи закінчився 31.05.2020 року. На час звернення представника позивача з заявою позивач набув право на призначення пенсії за віком у повному, а не відсотковому співвідношенні, однак для реалізації такого права позивачу слід подати до пенсійного фонду заяву з пакетом документів передбачених Законом № 1058 та Порядком 22-1.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу з 01.01.1992 була призначена пенсія. До виїзду в Ізраїль позивач проживав в АДРЕСА_1 .

20.08.2001 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату пенсії за шість місяців у зв`язку з виїздом до держави Ізраїль на постійне місце проживання. На підставі заяви позивача його було знято з обліку в Управлінні та атестатом №1364 особливий рахунок №131007 позивача було закрито. Позивачу було виплачено пенсію за шість місяців по березень 2002 року.

20.01.2020 позивач через свого представника звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, до заяви були надані документи, передбачені Порядком № 22- 1.

Однак, відповідачем листом від 03.02.2020 №495-Г-07 року повідомив позивача про результати розгляду його заяви зазначивши, що згідно з пунктом 1.5 Порядку № 22-1 заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Також звернуто увагу на пункт 2.9 Порядку 22-1, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце проживання (реєстрації) та вік). Додатково повідомлено, що на теперішній час не має законодавчих актів між державами України та Ізраїль, на підставі яких можлива виплата позивачу пенсії за умови збереження постійного місця проживання в Ізраїлі.

Не погодившись з відмовою відповідача у поновленні пенсії, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції , виходив з того, що громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, а відтак прийшов до висновку, що пенсія позивачу має бути поновлена з дати звернення його представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 20.01.2020, а не з дати припинення виплати пенсії

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, про що вказано у Рішенні № 25-рп/2009, яке є безумовною підставою для нарахування та виплати пенсії позивачу як особі, яка проживає за межами України.

Водночас, поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду по справі №426/7157/16-а від 08.08.2019 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з частиною 2 статті 49 Закону № 1058-ІV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок № 22-1).

Згідно із пунктом 1.1 зазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до цього Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії (пункт 1.5).

Відповідно до пункту 2.22 наведеного Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Згідно із пунктом 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Відповідно до пункту 2.25 до заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Згідно із пунктом 4.1 зазначеного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Відповідно до пункту 4.2 наведеного Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Відповідно до пункту 4.3 вказаного вище Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 03.02.2020 №495-Г-07 року відповідач повідомив позивача про результати розгляду його заяви зазначивши, що заява подана з порушенням п.п. 1.5, 2.9 та 2.22 Порядку № 22-1, тобто необхідності подачі заяви особисто позивачем та ненадання паспорту або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації та вік).

Щодо необхідності подачі заяви особисто позивачем, то колегія суддів зазначає, що поновлення виплати пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено або її законного представника.

При цьому, статтею 242 Цивільного кодексу України визначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Частиною 3 статті 242 Цивільного кодексу України визначено, що законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

При цьому, частинами 1, 2 статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Більш того, частина 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» надає право звертатись до органів пенсійного фонду з заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Так, колегія суддів приходить до висновку, що з заявою про поновлення виплати пенсії може звертатися представник пенсіонера на підставі нотаріально посвідченої довіреності,

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що судом неможливо встановити наявність права Головченко Ж. Л., представляти інтереси позивача, зокрема в органах Пенсійного фонду України, в тому числі з правом подання та підпису відповідних заяв, необхідних для призначення, поновлення пенсії, та не можливо встановити чи є Головченко Ж. Л. представником позивача в розумінні частини 3 статті 242 Цивільного кодексу України, а отже чи мала повноваження на звернення до органів Пенсійного фонду України в інтересах позивача для поновлення/призначення пенсії, оскільки таке право матеріалами справи не підтверджено та доказів такого права (довіреність на представлення інтересів) до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Отже судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що пенсіонер наділений правом вибору порядку звернення до органу, що призначає пенсію: або особисто, або через свого представника, водночас не перевірено повноваження такого представника та наявність будь-якого документу, який би давав право представляти інтереси позивача, зокрема в органах Пенсійного фонду України.

Стосовно ненадання паспорту або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації та вік), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абз. 1 п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 13 Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, відносяться паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону до документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, належать посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; картка мігранта; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Матеріалами справи підтверджено, що до відповідача разом з заявою було подано копії: паспорта для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_2 , водночас не вбачається їх належного засвідчення (в порядку законодавства).

Колегія суддів зауважує, що абзацом 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Відповідно до ч. 7 ст. 22 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» до паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: назва держави; назва документа; тип документа; код держави; номер документа; ім`я особи; громадянство; дата народження; унікальний номер запису в Реєстрі; стать; місце народження; дата видачі документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); дата закінчення строку дії документа; відцифрований образ обличчя особи; відцифрований підпис особи; дані про перебування на консульському обліку (за бажанням особи або її представника, представника закладу, який виконує функції опікуна чи піклувальника над особою).

Згідно з абз. 1 п. 1 розділу V «Перехідні положення» Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Підпунктом 2 п. 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.

Колегія суддів зауважує на тому, що, на момент подання заяви, паспорт позивача для виїзду за кордон Серії НОМЕР_2 був недійсним, так як строк його дії закінчився16.07.2011 року. Доказів продовження строку дії паспорту до суду позивачем не надано.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивача, копію якого надано представником позивача до органу Пенсійного фонду для призначення пенсії, закінчився, а іншого документу, що посвідчує особу позивача, передбаченого Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», позивачем та його представником органу Пенсійного фонду разом із заявою не надано, отже позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням ( поновленням) пенсії, тобто без дотримання вимог статті 44 Закону № 1058-IV та порядку 22-1 щодо необхідного пакету документів, що помилково не встановлено судом першої інстанції.

Суд вказує, що обов`язковість дотримання певної процедури стосовно подання документів вимагається як при призначенні пенсії, так й при поновленні пенсії.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що заява подана представником позивача не відповідає додатку 2 Порядку 22-1 та не містить другого аркушу (розписка-повідомлення), хоча такий зразок передбачений додатком 2 до Порядку, про що зокрема зазначено відповідачем у відзиві на позов.

Крім того, суд з матеріалів справи встановлено, що відповідачем фактично не приймалось рішення про відмову в поновленні виплати пенсії позивачу, а у межах вимог Порядку № 22-1 здійснено розгляд питання прийняття поданих позивачем документів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі та в межах повноважень, судом не встановлено протиправності дій відповідача та незаконності оскаржуваної відмови, а отже відсутні правові підстави для задоволення позову.

При цьому, колегія суддів не надає оцінки доводам апелянта в частині не додання до заяви про поновлення виплати пенсії довідки МСЕК на безстрокове встановлення інвалідності, так як термін дії довідки на підставі якої позивачу встановлено інвалідність ІІ групи закінчився 31.05.2020 року, оскільки такі не були підставою для винесення оскаржуваної відмови.

Суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості повторного звернення за призначенням пенсії до органів Пенсійного фонду України, однак для реалізації такого права позивачу слід подати до пенсійного фонду заяву з пакетом документів передбачених Законом № 1058 та Порядком 22-1 або звернутися до пенсійного органу з заявою про поновлення виплати пенсії згідно додатку 2 Порядку 22-1 та надати відповідний пакет документів.

Отже, невірна правова оцінка судом першої інстанції обставин по справі та неврахування судом першої інстанції, що заяву подано без дотримання вимог статті 44 Закону № 1058-IV та порядку 22-1 призвело до ухвалення судового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, ст. 315, 317, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання відмови від 03.02.2020 р. № 495-Г-07 незаконною, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 08 вересня 2020 року.

Головуюча суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова