Справа № 120/19/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 вересня 2020 р. Справа № 120/19/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід Олени Степанівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Карпінської Т.В.

представника позивача: Грудецького В.Ю.

представника відповідача: Гончаренка І.В.

розглянувши у у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 23, м. Вінниця, 21036)

про: визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови № 151397 від 10.12.2019 року про накладення адміністративного господарського штрафу у сумі 17 000 грн. 00 коп..

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 10.12.2019 року посадовою особою відповідача, за наслідками розгляду справи про порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт, складено постанову № 151397, якою останнього притягнуто до відповідальності за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - ЗУ «Про автомобільний транспорт»), відповідальність за що передбачена абз. 15 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» та накладено адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 грн. 00 коп.. Позивач з вказаною постановою не погоджується, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Вказує, що при її прийнятті відповідачем не враховано, що навантаження на три інші одиночні осі було набагато меншим за допустимі нормативні показники (7,55 т, 6,25 т, 6,55 т, при допустимо дозволених 11 т), а повна маса не перевищує нормативно-допустимі показники (39,75 т при допустимо дозволених 40 т). Позивач також звертає увагу й на те, що Єдиною методикою виконання вимірювань поосьових навантажень на маси вантажних транспортних засобів у русі в Україні є лише Методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі, розроблена Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом Державної служби автомобільних доріг України, затверджена заступником голови Державної служби автомобільних доріг України, атестована у відповідності з ГОСТ 8.010-99 Національним науковим центром «Інститут Метрології», свідоцтво про атестацію № 02-84-08 (далі - Методика). Разом з тим, вказана Методика не розповсюджується на транспортні засоби з рідким вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу в русі. Проте вона була застосована, попри те, що позивач перевозив сою, яка є подільним вантажем, що може переміщуватися по всім вісям транспортного засобу під час руху. Також довідки, складені посадовою особою відповідача, не містять найменування пункту габаритно-вагового контролю (тобто стаціонарний чи пересувний). Додатково позивач вказує, що залишається невідомим за допомогою, якого зважувального обладнання здійснювалось зважування автомобіля при проведенні габаритно-вагового контролю. Відсутні також відомості про справність вагів та їх повірку, не врахований стан доріг Вінницької та Черкаської областей. Крім цього, в самій постанові не вказано, яке порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» допущене позивачем, не зазначено його зміст, акт, на підставі якого прийняте спірне рішення, водію не видавався, а був наданий інший за номером акт. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 08.01.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків.

17.01.2020 року за вх. № 1517 на адресу суду надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 22.01.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 12.02.2019 року. Одночасно цією ухвалою зобов`язано позивача надати до суду належним чином засвідчені копії документів, пов`язаних з прийняттям оскаржуваної постанови.

12.02.2020 року за вх. № 4373 відповідачем надано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю в рейдовій перевірці.

У судове засідання 12.02.2020 року не було допущено представника позивача, ОСОБА_2 , з огляду на відсутність відповідних документів на представництво інтересів позивача, судове засідання відкладено на 12.03.2020 року.

12.03.2020 року сторонами через канцелярію суду подані клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

У судовому засіданні 12.03.2020 року, за відсутності заперечень сторін та наявності поважних причин, судом були задоволені вказані клопотання, а також відповідачеві було продовжено строк для подання відзиву на позовну заяву, сторони надали пояснення по суті спірних правовідносин, судове засідання відкладено на 25.03.2020 року.

18.03.2020 року за вх. № 8461/20 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній позовну заяву не визнає, вважає її безпідставною та такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи. По суті спірних правовідносин пояснив, що 29.10.2019 року у пункті габаритно-вагового контролю а/д Київ-Одеса 210 км.+450 м. посадовими особами Черкаського управління Укртрансбезпеки було проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , що використовується перевізником позивачем. Посадовими особами Черкаського управління Укртрансбезпеки було виявлено факт перевезення вантажу із перевищенням вагових обмежень (без дозволу, виданого компетентними уповноваженими органами, або документа про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів - у разі неподільного вантажу), встановлених Правилами дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (далі - ПДР). Відповідно до п. 22.5 ПДР рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т., здвоєні осі - понад 16 т., строєні осі - понад 22 т. або фактичною масою понад 40 т.. Під час зважування транспортного засобу марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 було встановлено фактичне навантаження на одиничну вісь - 12,700 т., при допустимих 11 т.. За результатами проведеної перевірки посадовими особами було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 178373 від 29.10.2019 року, довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 044835 від 29.10.2019 року, акт про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів № 035607 від 29.10.2019 року, на підставі яких проведено розрахунок № 956 від 29.10.2019 року плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та нараховано плату за проїзд на суму 162,81 євро. 10.12.2019 року проводився розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, на який позивач не прибув, жодних документальних або інших доказів, які б спростували факт перевищення транспортним засобом габаритно-вагових параметрів не надав, тому за рішенням начальника відповідача прийнято оскаржувану постанову. Відповідач також посилається на вимоги діючого законодавства та зазначає про те, що жодним нормативним документом не визначено різниці між зважуванням транспортних засобів у разі перевезення подільних, неподільних або наливних вантажів. Наказом Мінтранспорту України № 363 від 14.10.2014 року на водія та перевізника покладено ряд обов`язків щодо навантаження, розміщення, закріплення та перевезення сипучого вантажу, які позивачем не були виконані. Відповідач звертає увагу, що наданий позивачем договір оренди транспортного засобу є фіктивним, не повірений нотаріально, згідно відомостей з ЄДРПОУ у позивача відсутній код діяльності щодо здачі транспортних засобів в оренду, зазначений основний вид діяльності - вантажний автомобільний транспорт. Крім цього, згідно відомостей вказаного реєстру позивач є одним з засновників Фермерського господарства «ВВВ».

24.03.2020 року за вх. № 9072 представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з карантином.

25.03.2020 року за вх. № 9091 представником відповідача надано до суду клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на поширення коронавірусної хвороби.

Судове засідання відкладено на 08.04.2020 року.

08.04.2020 року представниками сторін надані до суду клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на поширення коронавірусної хвороби, судове засідання відкладено на 06.05.2020 року.

06.05.2020 року за вх. № 12562/20 представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з карантином. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, судове засідання відкладено на 19.05.2020 року.

19.05.2020 року представниками сторін надані до суду клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на поширення коронавірусної хвороби, судове засідання відкладено на 02.06.2020 року.

02.06.2020 року за вх. № 14750 представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з карантином, представник відповідача у судове засідання не з`явився, судове засідання відкладено на 07.07.2020 року.

07.07.2020 року за вх. № 18107 представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з карантином. У судовому засіданні 07.07.2020 року представник відповідача поклався на розсуд суду щодо клопотання позивача про відкладення розгляду справи. Ухвалою від 07.07.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату та вирішено продовжити розгляд справи по суті, судове засідання відкладено но 22.07.2020 року.

22.07.2020 року за вх. № 19739/20 позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій останній навів додаткові підстави позовних вимог, а саме: спірна постанова повинна була бути прийнята стосовно порушення, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а не п. 15 ч. 1 ст. 60 вказаного закону; позивач не був повідомлений про розгляд справи, фактично ним були отримані матеріали перевірки, а не повідомлення про розгляд справи; позивач не був фактичним перевізником, оскільки надав до матеріалів справи документи, які підтверджують передачу позивачем транспортного засобу в оренду Фермерському господарству «ВВВ».

02.09.2020 року за вх. 24939/20 відповідачем до суду надані заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначена аналогічна позиція, яка була викладена у відзиві на позов.

У судовому засіданні 22.07.2020 року представники сторін надали пояснення по суті спірних правовідносин, судове засідання відкладено на 03.09.2020 року.

У період з 27.07.2020 року по 28.08.2020 року суддя згідно наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 092-в/в від 14.07.2020 року перебувала у щорічній основній відпустці.

У судовому засіданні 03.09.2020 року відповідачем були наголошені заперечення на відповідь на відзив, здійснено судом дослідження доказів по справі.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

На підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок посадовими особами Черкаського управління Укртрансбезпеки 29.10.2019 року на а/д Київ-Одеса 210 км+150 м на підставі направлення на перевірку від 28.10.2019 року № 009674 під час проведення габаритно-вагового контролю транспортного засобу марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_3 і який належить позивачеві, виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме: «надання послуг з перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких визначено ст. 48 цього Закону, а саме відсутній дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами у разі перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень».

Вказане порушення зафіксовано відповідним актом № 178973 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 29.10.2019 року.

Повідомленням від 27.11.2019 року за вих. № 75074/20/24-19, яке отримано позивачем 02.12.2019 року, відповідач повідомляв позивача про розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, призначене на 10.12.2019 року.

10.12.2019 року позивач на розгляд справи не з`явився, постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу № 151397 за порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» на підставі абз. 15 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» на позивача накладено штраф в розмірі 17 000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про дорожній рух», Законом України «Про автомобільні дороги», Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року № 30, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року № 879., Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року.

Згідно з абз. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

П. 1, пп. 2, 15, 27 п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 103 (далі - Положення), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорт. Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному транспорті, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (п. 8 Положення).

Відповідно до п. 3, 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року (далі - Порядок № 1567), органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи. Державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

При цьому, за приписами п. 13 Порядку № 1567 графік проведення рейдових перевірок складається та затверджується керівником Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

Згідно із п. 14, 16 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Під час рейдової перевірки можливе здійснення габаритно-вагового контролю.

Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування, визначений Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року № 879 (далі - Порядок № 879).

Згідно з пп. 4 п. 2, п. 16 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів. Габаритно-ваговий контроль включає документальний та/або точний контроль.

Так відповідно до п. 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

П. 21 Порядку № 879 передбачено, що у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України. У разі наявності підозри щодо перевищення нормативних габаритно-вагових параметрів транспортного засобу, працівники пунктів габаритно-вагового контролю проводять його повторне зважування.

У разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується.

Власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь який спосіб (п. 23 Порядку № 879).

Згідно з п. 18, 20 Порядку № 879 за результатами габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних. За результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.

Ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Згідно ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Системний аналіз наведених норм доводить, що державному контролю підлягають транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Такий контроль здійснюють уповноважені органи - Уктрансбезпека шляхом проведення перевірок, зокрема, рейдової. Під час проведення рейдової перевірки здійснюється державний контроль, зокрема, за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства щодо габаритно-вагових стандартів транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування. За порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються відповідні адміністративно-господарські штрафи.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок перевірки дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства щодо габаритно-вагових стандартів транспортних засобів посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Черкаській області було виявлено порушення позивачем вимог габаритно-вагових стандартів транспортних засобів.

Згідно наданої квитанції щодо зважування транспортного засобу під час здійснення перевірки дотримання габаритно-вагових стандартів позивачем 29.10.2019 року було встановлено, що навантаження на одиничну вісь становить 12,700 т., при допустимих 11 т.. За вказане перевищення розрахунком плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування була визначена відповідна плата.

Як вже зазначалось, чинним законодавством передбачено, що у випадку, якщо транспортний засіб перевищує встановлені габаритно-вагові стандарти, то рух таких транспортних засобів здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі, виданого уповноваженим підрозділом Національної поліції, або ж документа про внесення плати за проїзд такого транспортного засобу, якщо перевищення обмежень становить менше п`яти відсотків.

У даному випадку, згідно вищевказаного розрахунку плати за проїзд перевищення визначених параметрів складає 15,45 %.

Під час вказаних перевірок відповідачем встановлена відсутність дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами.

За таких обставин, у наявності порушення позивачем вимог встановлених габаритно-вагових стандартів, відповідно порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що в оскаржуваній постанові не зазначено, яке саме порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» допущено позивачем, адже постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу за своєю правовою природою спрямована на притягнення винної особи до відповідальності, в той час як, носієм доказової інформації про виявлені суб`єктом владних повноважень порушень вимог законодавства та документом, на підставі якого приймається відповідна постанова є саме акт, який містить посилання та абзац, пункт та статтю ЗУ «Про автомобільний транспорт», які порушено позивачем. Більш того, таке порушення конкретизовано. Вказаний акт, крім цього, підписаний водієм, який керував транспортним засобом.

У цьому ж контексті суд критично ставиться до пояснень позивача, що ні йому, ні водієві не був наданий акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт № 178373 від 29.10.2019 року, оскільки у самому акті містяться письмові пояснення водія, який, власне, й підтвердив те, що «був перегруз на одиночну вісь одна тонна сімсот кілограм (42,700)».

Стосовно посилань позивача на те, що з чеку про зважування від 29.10.2019 року не вбачається марка, модель, серійний номер, дата останньої повірки самих вагів, на яких було проведено зважування автомобіля, відомості про особу, яка проводила дане зважування та підпис, що виключає можливість ідентифікувати їх такі, що саме вони були застосовані під час зважування автомобіля позивача і що такі ваги своєчасно пройшли повірку, суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.07.2016 року № 255 затверджено Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, затверджених (далі - Вимоги).

Відповідно до п. 8 Вимог, вимірювальне і вагове обладнання пересувного пункту повинно бути атестовано на проведення вимірювань та мати відповідне свідоцтво спеціально уповноваженого органу у сфері метрології.

Відповідно до п. 12 Порядку № 879, вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Згідно з п. 13 вказаного Порядку під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Документи на ваги завжди знаходяться у пункті здійснення габаритно-вагового контролю та надаються всім водіям для ознайомлення.

В пункті габаритно-вагового контролю використовувалися ваги «Вага пересувна автомобільна» типу CHEKLODE FREEWEIGH зав. № 008208, виробник «CENTRAL WEIGHING», Англія відповідно до Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 18.06.2019 року № 34-00/2000 за результатами повірки встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ГОСТ 29329-92 «Весы для статического взвешивания. Общие технические требования». Характеристики кожної платформи: НмГЗ - 500 кг., НГЗ - 15 000 кг., d=e=50 кг., клас звичайний. Свідоцтво чинне до 18.06.2020 року.

Як пояснив представник відповідача контролюючим особами Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області у пункті габаритно-вагового контролю проведено зважування транспортного засобу позивача о 14 год. 44 хв., що підтверджується талоном зважування від 29.10.2019 № 05021, в якому зазначено номер ваг, на які видано вищевказані документи.

Крім того, суд вказує, що чеки про зважування не є документом суворої звітності, підтверджує лише факт перевищення вагових параметрів, формується та видається автоматично, що унеможливлює втручання посадової особи в результати зважування, що виключає необхідність підпису уповноваженої особи, яка проводила зважування.

Крім цього, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що оскільки перевезення відбувалось сипучого вантажу (сої), відповідно зважування на вісь є протиправним, а Єдиною методикою виконання вимірювань польових навантажень на маси вантажних транспортних засобів у русі в Україні є лише Методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобі у русі, розроблена Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом Державної служби автомобільних доріг України, з огляду на наступне.

Так, наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.2014 року «Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні» на водія та перевізника покладено ряд обов`язків щодо навантаження, розміщення, закріплення та перевезення сипучого вантажу.

Відповідно до п. 8.14-8.15 гл. 8 зазначених правил завантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню, волочінню, травмуванню ними супровідних осіб чи створенню перешкод для руху.

Вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладними, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньо для здійснення його безпечного перевезення.

Згідно з п. 12.1 гл. 12 зазначених правил при транспортуванні вантажів слід дотримуватися вимог Правил дорожнього руку України.

П. 12.5 гл. 12 вказаних правил передбачено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова, волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

У відповідності до п. 8.21 гл. 8 зазначених правил виходячи з вимог безпеки руху, водій зобов`язаний перевірити відповідність габаритів вантажу розмірам, що зазначені у Правилах дорожнього руху України.

Таким чином, водій, який здійснює вантажні перевезення, зокрема, сипучого вантажу великогабаритним автомобільним транспортом, зобов`язаний дотримуватись встановлених правил, з метою уникнення порушень законодавства про автомобільний транспорт та створення небезпеки для пішоходів та інших учасників дорожнього руху, а тому суд не приймає до уваги доводи позивача щодо сипучості вантажу, так як вони є необґрунтованими.

Суд критично ставиться до тверджень позивача, що перевантаження було лише на одній осі, в той час як навантаження на три інші осі було набагато меншим за допустимі нормативні показники, а повна маса не перевищує нормативно допустимі показники, оскільки порушенням габаритно-вагового контролю є перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки. Таким чином, діючим законодавством не встановлено вимоги, щодо комплексного порушення габаритно-вагових критеріїв (на всіх осях), достатньо лише на одній.

Стосовно вказівки позивача на непомірно велику суму штрафу та відсутність суми його розрахунку, суд зазначає таке.

Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивачем допущено порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме: за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, сума штрафу є фіксованою, а саме одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а тому не потребує математичних обрахунків суми штрафу.

Крім того, суд вважає за належне зазначити, що відповідно до п. 5 пп. 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17,0 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 ст. 169 розділу IV ПКУ для відповідного року.

Отже, сума штрафу у відповідності до абз. 15 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» становитиме 17 000 грн. 00 коп. (17 грн. 00 коп. Х 1 000). Саме така сума штрафу й застосована до позивача за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Тож суд не приймає до уваги при прийнятті рішення у даній справі доводи позивача у цій частині.

Однак вказує, що така значна сума штрафу покликана припинити вчинення таких порушень в майбутньому.

У цьому ж контексті суд не приймає до уваги вказівку позивача про те, що при наявності підстав для винесення постанови про застосування адміністративно-господарських штрафів, відповідач мав би прийняти постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу за допущене порушення, передбачене абз. 3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», тобто штраф у сумі 1 700 грн. 00 коп., а не на підставі абз. 15 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» - штраф у сумі 17 000 грн. 00 коп., з огляду на таке.

Так, в абз. 15 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» визначено, що перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу має своїм наслідком накладення штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вже зазначалось, перевищення габаритних параметрів на одиночну вісь при нормативно допустимих у відсотковому відношенні перевищення склало 15,45%.

За таких обставин, у даному випадку, з урахуванням наявних доказів застосуванню повинна підлягати санкція, яка має кваліфікуючу ознаку, а не загальні вимоги щодо санкції за порушення ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відповідно накладається штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що й було зроблено відповідачем згідно вимог чинного законодавства.

Суд не приймає до уваги твердження позивача, що його не було повідомлено про розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт з огляду на те, що в матеріалах справи міститься повідомлення для участі в розгляді справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт за вих. № 75074/20/24-19 від 27.11.2019 року, яке згідно списку № 1 згрупованих поштових відправлень було направлено на поштову адресу позивача 28.11.2019 року (порядковий номер 23) та згідно відомостей з офіційного сайту «Укрпошти» отримане позивачем 02.12.2019 року. Це в свою чергу спростовує твердження позивача, що йому не було направлено повідомлення про розгляд справи. Крім цього, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ним 02.12.2019 року було отримано не повідомлення про розгляд справи, а матеріали перевірки, з огляду на те, що матеріали справи не містять інших належних та допустимих доказів надіслання та отримання позивачем іншої кореспонденції від відповідача. До того ж матеріали перевірки могли бути надіслані позивачеві не відповідачем, а Управлінням Укртрансбезпеки в Черкаській області.

Стосовно твердження позивача, що перевізником є Фермерське господарство «ВВВ», а не він, суд звертає увагу, що вказана підстава позову не була заявлена ним у позовній заяві та не було надано відповідних доказів.

Згідно вимог ч. 4 ст. 161 та ч. 4 ст. 79 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

З наведеного вбачається, що позивачі повинні зазначати у позовній заяві про усі підстави позову, а у разі відсутності певних доказів з поважних причин, повідомляти у позовній заяві суд про це.

Позивач після відкриття провадження лише 12.03.2020 року зазначив про вказану підставу суду та навів поважність причин відсутності доказів щодо неї.

Але при цьому, суд зазначає, що в товарно-транспортній накладній № 40 від 29.10.2019 року в графі «автомобільний перевізник» вказано « ОСОБА_1 ». Вказаний документ єдиний був у наявності у водія, який здійснював перевезення, під час здійснення рейдової перевірки, та вказаний водій не заперечував проти того факту, що саме перевізником є позивач. У подальшому, вказані документи щодо наявності іншого перевізника не були надані позивачем під час розгляду справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Положеннями ст. 50 ЗУ «Про автомобільний транспорт» встановлено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Положення ст. 50 ЗУ «Про автомобільний транспорт» кореспондуються із положеннями ст. 909 ЦК України, відповідно до якої за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм законодавства слід дійти висновку, що договір перевезення вантажу є двостороннім правочином, який повинен відповідати вимогам цивільного законодавства та укладатись виключно у письмовій формі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі № 820/4624/17 (провадження № К/9901/17839/18).

Суд констатує, що позивач, згідно відомостей з ЄДРПОУ є учасником Фермерського господарства «ВВВ» і відповідно до вимог Податкового кодексу України вказані особи є пов`язаними.

Також суд не приймає до уваги твердження позивача, що договір найму (оренди) транспортного засобу не потребує нотаріального посвідчення, адже укладений між позивачем, який є фізичною особою-підприємцем, та ФГ «ВВВ», які здійснюють свою діяльність з метою отримання прибутку, з огляду на таке.

Ст. 799 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а якщо цей договір укладено за участю фізичної особи, то він підлягає нотаріальному посвідченню.

Водночас, зі змісту договору найму (оренди) транспортного засобу від 01.07.2019 року, що міститься в матеріалах справи слідує, що останній укладено між ФГ «ВВВ» та громадянином ОСОБА_1 , тобто між господарюючим суб`єктом та фізичною особою. За таких обставин, згідно вимог ст. 799 ЦК України такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Однак наявний в матеріалах справи договір найму (оренди) транспортного засобу від 01.07.2019 року не містить нотаріального посвідчення, що вказує на його невідповідність вимогам чинного законодавства. Крім цього, суд звертає увагу, що позивачем на підтвердження виконання вказаного договору до матеріалів справи були надані інші документи, частина яких складена від імені ФОП ОСОБА_1 , а інша - від імені громадянина ОСОБА_1 .

Також суд критично ставиться до наданих позивачем контракту від 17.10.2018 року про трудові відносини між ФГ «ВВВ» та ОСОБА_3 , довідку про заробітну плату останнього та інші документи з цього приводу, з огляду на те, що перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з ФГ «ВВВ» не є перешкодою для здійснення його трудової діяльності з іншими суб`єктами господарювання.

Не приймає до уваги суд при прийнятті рішення у даній справі й надані позивачем письмові пояснення голови ФГ «ВВВ» та водія ОСОБА_3 , адже останні не є належними та допустимими доказами у розумінні ст. 73 та 74 КАС України. Вказані особи не є учасниками даної справи, при цьому позивачем не було заявлено клопотання про виклик та допит свідків у судовому засіданні.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на практику Верховного Суду,

вказану ним у відповіді на відзив, оскільки вказані рішення датовані січнем 2020 року, жовтень 2019 року, а зміни до ст. 60 ЗУ України «Про автомобільний транспорт» відбулись у вересні 2019 року. Крім цього, у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року № 814/1460/16 спір стосується щодо зважування транспортного засобу, який є контейнерним, таким чином, у наявності різні спірні правовідносини, належні та допустимі докази, а також відповідно до цих правовідносин застосовується інше правове регулювання. Суд також зазначає, що представник позивача звертається до окремих витягів з тексту постанови без урахування їх контекстного змісту.

За таких обставин, враховуючи та оцінивши усі докази по справі у їх сукупності, суд доходить висновку, що спірна постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача є правомірною, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання їх протиправними.

Що стосується позовної вимоги позивача про скасування спірної постанови, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акта індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акта індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання протиправною постанови відповідача № 151397 від 10.12.2019 року про накладення адміністративного господарського штрафу у сумі 17 000 грн. 00 коп. залишив без задоволення, відповідно позовна вимога щодо скасування постанови відповідача № 151397 від 10.12.2019 року про накладення адміністративного господарського штрафу у сумі 17 000 грн. 00 коп. також не підлягає задоволенню, як похідна.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про автомобільний транспорт», Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року, Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 103, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року № 879, Правилами проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року № 30 та ст. 2, 9, 77, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови № 151397 від 10.12.2019 року про накладення адміністративного господарського штрафу у сумі 17 000 грн. 00 коп. відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 23, м. Вінниця, 21036)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 08.09.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна