Справа № 161/2011/20
Суддя: Олексюк А. В.
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/2011/20
Провадження № 2-а/161/151/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Олексюка А.В.

з участю секретаря судового засідання Шумиводи О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за адміністративним позовомОСОБА_1 до інспектора УПП у Волинській області капрала поліції Шудри Олександра Миколайовича, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції НП України про визнання протиправною та скасування постанови у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

06.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до інспектора УПП у Волинській області капрала поліції Шудри О.М., Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції НП України про визнання протиправною та скасування постанови у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.01.2020 року інспектором УПП у Волинській області капрала поліції Шудрою О.М. складено постанову, зі змісту якої слідує, що позивач керував транспортним засобом марки «Шевроле Авео» н.з. НОМЕР_1 , по вул. Теремнівській у м. Луцьку без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.2.1 «г» Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КАС. За вказане правопорушення на нього було накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. Вважає винесену постанову незаконною, та такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що вказаного у постанові порушення не вчиняв, оскільки у нього був наявний діючий поліс страхування відповідальності, яким був забезпечений вищевказаний транспортний засіб, про що свідчила наявність зеленої карти на лобовому склі.

Враховуючи вищевикладене, просив суд визнати протиправною та скасувати вищезазначену постанову.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити.

Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За вимогами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що 23.01.2020 року інспектором УПП у Волинській області капрала поліції Шудрою О.М. відносно позивача складено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2014183 за ч.1 ст.126 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 425,00 грн

Зі змісту даної постанови слідує, що позивач керував транспортним засобом марки «Шевроле Авео» н.з. НОМЕР_1 , по вул. Теремнівській у м. Луцьку без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.2.1 «г» Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КАС.

Згідно з ч.1ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30 червня 1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Частиною 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до п. 2.1 ґ Правил дорожнього руху, встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Частиною 1 статті 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, зокрема за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу працівників міліції передавати для перевірки посвідчення, реєстраційні та інші документи, що підтверджують право на керування транспортним засобом, а також дорожні (маршрутні) листи і документи на вантаж, що перевозиться (крім власників транспортних засобів, які використовують їх в індивідуальних некомерційних цілях), а у випадках, передбачених законодавством, страховий поліс (сертифікат) про укладання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 35 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Частиною 3 статті 35 Закону передбачено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Відповідно до ч. 2 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод; органами Державної прикордонної служби України під час перетинання транспортними засобами державного кордону України.

Отже, вимозі працівника поліції щодо пред`явлення для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обов`язково має передувати порушення водієм ПДР, скоєння дорожньо-транспортної пригоди або інші підстави, передбачені вищезазначеною статтею Закону.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15 березня 2019 року №686/11314/17.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова складена щодо порушення позивачем лише п.п.2.1 «ґ» ПДР України, що виявилось у непред`явленні полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Складу іншого адміністративного правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 , оскаржувана постанова не містить.

Поряд з тим, відповідач наголошуючи на обов`язку власників наземних транспортних засобів мати при собі поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, не вказує на причину зупинки автомобіля позивача, всупереч вимогам ст.35 Закону України «Про Національну поліцію».

Доказів на підтвердження факту притягнення позивача до відповідальності за вчинення інших адміністративних правопорушень чи оформлення матеріалів дорожньо-транспортної пригоди відповідачем не надано, а судом таких не здобуто.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Виходячи з вище викладених положень законів ненадання позивачем договору страхування інспектору не являється адміністративним правопорушенням, передбаченим ч. 1 статті 126 КУпАП, а дії інспектора в даному випадку є незаконними.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч вимогам цієї статті відповідачем та представником відповідача не надано суду будь-яких доказів в обґрунтування правомірності своїх дій.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що матеріалами справи не підтверджено факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, тому оскаржувану постанову слід скасувати.

Керуючись ст. ст. 5, 8, 9, 19, 20, 22, 72-77, 79, 143, 192, 211, 241-246, 250, 255, 286,293, 295, 297 КАС України; ст. ст. 122, 245, 251, 252, 254, 268, 280, 289 КУпАП, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Постанову ЕАК № 2014183 від 23.01.2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.126 КУпАП - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк