Справа № 548/1142/20
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

09 вересня 2020 рокум. ПолтаваСправа № 548/1142/20
Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Ясиновський І.Г., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру в м.Лубни, Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

15 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Хорольського районного суду Полтавської області з адміністративним позовом до Управління Держгеокадастру в м.Лубни, Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області, вимоги в якій викладені наступним чином:

"1) прошу розглянути і задоволити в повному обсязі;

2) прошу відповідача виконати рішення суду в повному обсязі згідно інструкції 376, я довожу, що досі рішення суду не виконане як доказ кримінал 2 справи і нема документів і виміру, ще незаконно попри заборону продано. Визнати це липовою продажю;

3) за втрати здоров`я, спокою життя, доведення до смерті стягти з кожного за 11 років по 25 тисяч гривень на мою користь, за послуги адвокатів по 1 тисячі гривень;

4) зробити вимір все спеціалістами з ліцензією;

5) виготовити належно до Закону інструкції;

6) скасувати незаконну приватизацію ОСОБА_2 зобов`язать виконати рішення судді скасувати продаж участка ОСОБА_3 як незаконне;

7) виплатити моральну і матеріальну шкоду все вернути і виправити защот відповідачів;

8) визнати незаконне користування моєю землею. Решта під час розгляду".

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 15 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру в м. Лубни, Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної та матеріальної шкоди - передано за підсудністю до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області /а.с. 3-4/.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 серпня 2020 року справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру в м. Лубни, Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної та матеріальної шкоди - передано до Полтавського окружного адміністративного суду /а.с. 9/.

Матеріали справи надійшли до Полтавського окружного адміністративного суду 04 вересня 2020 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції.

Відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних відносин, предмет спору та характер спірних матеріальних відносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового розгляду.

Крім того, суб`єктом владних повноважень згідно зі статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг, при цьому ці управлінські функції чи адміністративні послуги суб`єкт здійснює саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

У випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних відносинах не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції та, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2.10.2018 у справі №911/488/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.04.2020 у справі №727/8819/16-а зазначила, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних відносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Всупереч викладеним вище положенням Кодексу адміністративного судочинства України позов не містить посилань та доказів на їх підтвердження щодо порушення прав ОСОБА_1 . Управлінням Держгеокадастру в м. Лубни та/або Виконавчим комітетом Лубенської міської ради Полтавської області. А зазначення у заголовку такого звернення словосполучення "Адміністративний позов" не може бути розцінено як підстава розгляду такої позовної заяви адміністративним судом.

З урахуванням наведеного, повідомлені ініціатором звернення обставини свідчать про те, що позивач звернулась до суду з цим позовом на захист порушеного (на її думку) права користування земельної ділянкою, що належить ОСОБА_1 на праві власності та протиправно, на її думку, перебуває у користуванні іншої особи (що в позові іменується як " ОСОБА_2 " без зазначення ініціалів такої особи) шляхом протиправного захоплення та приватизації такою особою земельної ділянки, права на яку за твердженням позивача знаходяться у неї і згоди на приватизацію ОСОБА_2 вона не надавала, тобто, даний спір виник із майнових відносин приватноправового характеру.

Юрисдикція адміністративного суду не поширюється на вирішення питань щодо наявності чи відсутності підстав отримання особою цивільного права.

Механізм визнання права на той чи інший об`єкт за певним суб`єктом визначений Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 Цивільним процесуальним кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…) або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи положення частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішення цього спору не належить до юрисдикції адміністративного суду. Натомість така справа має розглядатися місцевим загальним судом у порядку, що визначений Цивільним процесуальним кодексом України.

Аналогічні висновки щодо правозастосування були висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах, наприклад, від 15 травня 2019 року у справі № 826/3985/17; від 12 грудня 2018 року у справі № 2-а-207/11 (К/9901/39190/18); від 27 лютого 2019 року у справі № 810/5172/15.

Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, Полтавський окружний адміністративний суд не має підстав не погодитися із запропонованим підходом.

Зі змісту позовної заяви убачається, що передумовою звернення позивача до суду з цим позовом стала необхідність захисту житлових прав та права на землю, а також заперечення правомірності набуття права власності іншими особами на земельну ділянку, яка фактично належить позивача, оскільки згідно договору купівлі-продажу від 1997 року позивач придбала домоволодіння по АДРЕСА_1 . В той час, як за твердженням позивача, продаж земельної ділянки особі ОСОБА_3 є незаконним, у зв`язку із чим нею, крім іншого заявлено позовні вимоги: " про скасування продажу участка ОСОБА_3 як незаконне"; "визнати незаконне користування її землею"; "скасувати незаконну приватизацію Ковтуна".

Вимоги щодо стягнення на користь позивача моральної і матеріальну шкоду нерозривно пов`язанні із приватно-правовими вимогами щодо неправомірності приватизації майна за незаконності користування земельною ділянкою іншими особами, а відтак підлягають розгляду разом із вказаними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Отже, даний спір відбувається фактично в площині цивільних правовідносин, що має бути предметом розгляду цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не має ознак публічно-правового спору.

Виходячи зі системного аналізу норм чинного законодавства України, судом встановлено, що правовідносини, що склалися між сторонами, не можуть бути предметом спору у адміністративному процесі, оскільки в даному випадку наявний приватно-правовий спір, порядок вирішення якого визначений положеннями ЦПК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У пункті 24 рішення в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсумовуючи наведене й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Таким чином, Полтавський окружний адміністративний суд не є судом, який "встановлений законом" при розгляді даної справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки спір між сторонами за своєю правовою природою не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а повинен вирішуватись за правилами цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у даній адміністративній справі.

Одночасно суд роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого суду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтею 170 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі № 548/1142/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру в м. Лубни, Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди.

Роз`яснити позивачу право звернутись з цим позовом до місцевого загального суду у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали надіслати ініціатору звернення разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Копію позовної заяви залишити в суді.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Полтавський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвалу суду не вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя І.Г. Ясиновський