Справа № 480/1343/20
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2020 р. Справа №480/1343/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі судді Гелети С.М., розглянувши у порядку спрощеного провадження в письмовому порядку в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області ( далі відповідач, ГУ ПФУ в Сумській області), в якій просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не переведення ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку згідно з п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язати відповідача здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку згідно з п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з моменту звернення - 02.08.2018.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером, дружиною померлого ОСОБА_2 - ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. 02.08.2018 позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про її переведення з пенсії за вислугу років на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку згідно з п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідач відмовив у переведенні із чим не погоджується позивач та у зв`язку із чим звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечує, при цьому обґрунтованих пояснень по суті позову не надав, зазначає про страховий стаж позивача, показники середньої заробітної плати, який враховується при вирішенні питання щодо переведення з одного виду пенсії на інший, додатково зазначає про відсутність підстав переведення з одного виду пенсії на інший без правових обґрунтувань таких висновків у відзиві щодо предмету спору. Судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалами суду у відповідача неодноразово витребовувалися додаткові докази по справі для всебічного розгляду справи.
При вирішенні справи по суті, суд враховував граничні строки реалізації сторонами справи процесуальних прав під час дії карантину, встановлені Кабінетом Міністрів України, зокрема щодо строків надання сторонами по справі заяв по суті спору. Від позивача чи відповідача будь-яких клопотань чи додаткових пояснень суду надано не було.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд частково задовольняє позовні вимоги, виходячи із наступного.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058).
Відповідно до ст. 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Згідно з ч.1 ст.55 цього Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 115 Закону №1058 визначено умови пенсійного забезпечення окремих категорій громадян, а саме право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача ОСОБА_2 , був учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986-1987 р.р., що підтверджено посвідченням категорії 1, серії НОМЕР_1 , мав посвідчення інваліда 3 групи і мав право на встановлені законодавством України пільги для ветеранів війни-інвалідів.
Позивач після смерті чоловіка має з 30.04.2015 посвідчення померлого громадянина з числа ліквідаторів 1 категорії, смерть якого пов`язана із Чорнобильською катастрофою.
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області та отримує пенсію за вислугу років.
Заявою від 02.08.2018 позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Ямпільському район Сумської області (на даний час ліквідовано-правонаступник ГУ ПФУ в Сумській області) із завою про переведення її на пенсію за віком.
Позивач 27.11.2018 повторно подала заяву до Середино-Будського об`єднаного управління ПФУ заяву про переведення її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком . До заяви від 27.11.2018 надані документи: копія витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв; копія посвідчення дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів першої категорії, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою № 015241 від 30.04.2015р.; копія свідоцтва про смерть померлого чоловіка ОСОБА_2 .
Шосткинським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду розглянута заява позивача від 27.11.2018 та рішенням №22 від 06.12.2018 відмовлено у її задоволенні.
Враховуючи вищевикладене, органом пенсійного фонду було відмовлено в переведенні на дострокову пенсію за віком згідно статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 .
Суд не погоджується із таким рішенням та висновками відповідача, виходячи із наступного.
Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-XII (далі - Закон №796-XII) передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.
Відповідно до статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Так, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів, мають право на пільгову пенсію із зменшенням пенсійного віку на 10 років, які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів - на 8 років, а учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів мають право на пільгову пенсію із зменшенням пенсійного віку на 5 років.
Згідно статті 65 Закону №796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997р. №51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №51), яким визначено, зокрема, правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, коло осіб, яким вони видаються.
Зокрема, відповідно до пункту 5 Порядку №51, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 1 до 14, у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році видаються відповідні посвідчення зеленого кольору.
Згідно із частиною першою статті 15 Закону №796-XII підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.
В свою чергу довідки про період проживання, роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення є лише підставою для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до Порядку №22-1 документами, які засвідчують особливий статус особи є: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XII). Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідними умовами призначення пенсії за віком на пільгових умовах є досягнення особою певного віку і наявність необхідного стажу роботи на певних роботах або у певних умовах.
Як підтверджується матеріалами справи, померлий чоловік позивача, будучи військовозобов`язаним, у 1986 -1987 роках був призваний на учбові збори і проходив їх у 1986 -1987 р.р., перебував у зоні відчуження в м.Чорнобиль з 24 по 31 грудня 1986р., з 01 по 31 січня та з 1 по 8 лютого 1987 р., а також зазначено, що на Чорнобильській станції перебував 1,18,19 грудня 1986, про що свідчить архівна довідка Міноборони, є відповідна відмітка військкомату, отримав відповідне посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії.
Військовий квиток є первинним документом для підтвердження участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
На момент смерті чоловіка позивача всі документи стосовно померлого чоловіка позивача були дійсними, ніким не оскаржені та не скасовані і підтверджують участь чоловіка позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС .
В матеріалах справи наявна копія посвідчення дружини учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (категорії 1) № НОМЕР_3 , яке видано позивачу у встановленому порядку Сумською обласною державною адміністрацією.
Даний документ є діючим, ніким не оскаржено, не скасовано в установленому порядку.
Відповідно до довідки від 24.02.2020№ 95 позивач після смерті чоловіка шлюбу не брала.
Таким чином позивач у відповідності до ст. 115 Закону України №1058 має право на призначення дострокової пенсії за віком, як дружина померлого після звільнення зі служби, внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, чоловіка військовослужбовця.
Таким чином висновки відповідача, викладені в рішенні № 22 від 06.11.2018, не можуть визнатися судом обґрунтованими, не є правомірними щодо відсутності у позивача права на можливість переведення її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, як дружина померлого учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а його безпосередня участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що посвідчено належними та допустимими доказами.
Статус позивача визначено, вона є померлого учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджено посвідченням, останнє дає їй право на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема і щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, до відповідача надано документи, які підтверджують факт наявності відповідних пільг.
Стосовно посилання на те, що померлий чоловік позивача був призваний на військові збори, а не проходів військову службу в дні перебування на ліквідації наслідків аварії ЧАЕС, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України закріплює основоположні засади права громадян на соціальний захист і відносить до законодавчого регулювання механізм реалізації цього права (абзац сьомий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20 червня 2001 року № 10-рп/2001).
Реалізація конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовані Законом №796 .
Статтею 1 Закону № 796 визначено, що цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.
Тобто, метою Закону є захист громадян, які постраждали внаслідок: - Чорнобильської катастрофи; - інших ядерних аварій та випробувань; - військових навчань із застосуванням ядерної зброї.
Згідно статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користувались всією повнотою соціально - економічних, політичних та особистих прав і свобод і несли усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.
Матеріалами справи підтверджено, що померлий чоловік позивача, як військовозобов`язаний був призваний на військові збори та в цей період виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тобто є військовослужбовцем у розумінні ст.10 Закону.
У період перебування померлого чоловіка позивача на військових зборах діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-VII «Про загальний військовий обовязок». Відповідно до статей 5, 6 цього Закону (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі,військовозобов`язаними. За правилами статей 7 9 цього Закону військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.
Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон № 2232-ХІІ.
Відповідно до частини дев`ятої статті 1 цього Закону щодо військового обовязку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
За правилами частини першої статті 16 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1934-XII «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (підпункт 3 пункту 1 статті 3 цього Закону).
Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.03.2016 у справі №21-1887а15, у суду відсутні підстави для відступу від такої позиції.
Згідно ст.. 115 Закону № 1058 визначено категорію осіб, яка не містить обмеження щодо військовослужбовців, зокрема словосполучення «дійсної строкової служби», а поширюється на військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
Крім того, судом враховується те, що у Рішенні Конституційного Суду України (другий сенат) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 25 квітня 2019 року № 1-р (ІІ)/2019 справа № 3-14/2019 (402/19, 1737/19), наголошується, що закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус. Вирішуючи порушені в конституційних скаргах питання, Конституційний Суд України зазначив, що аналіз положень статей 16,17 Конституції України дає підстави для висновку, що особи, які під час проходження військової служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту. За Конституцією України посилений соціальний захист вказаних категорій осіб вимагає від держави виконання обов`язку визначати такий обсяг їх соціального забезпечення, який гарантуватиме їм гідні умови життя, а також повне відшкодування заподіяної шкоди. Конституційний Суд України наголосив, що держава може встановлювати певні відмінності щодо рівня соціального захисту вказаних категорій осіб, однак визначені законом відмінності не повинні: допускати жодних невиправданих винятків із конституційного принципу рівності, містити ознак дискримінації при реалізації зазначеними особами права на соціальний захист та порушувати сутність права на соціальний захист, а обґрунтування механізму нарахування соціальних виплат має відбуватись із урахуванням критеріїв пропорційності та справедливості.
Разом із тим, позовні вимоги судом задовольняються частково.
Так, суд зазначає, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльністю відповідача щодо не переведення з одного на інший вид пенсії не може належним чином захистити порушене право позивача, враховуючи наявне рішення пенсійного фонду від 06.12.2018 №12, яке позивачем не оспорюється та не оскаржується. Згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.
Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Враховуючи наведене, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача про захист яких він просить, та скасувати рішення Шосткинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Сумській області № 22 від 06.12.2018 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2018 щодо вирішення питання переведення її згідно заяви від 27.11.2018 з врахуванням дати звернення перевести з пенсії за вислугу років та пенсію за віком із зниженням пенсійного віку згідно п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону №1058.
Стосовно визначення дати звернення, суд зазначає, що саме при зверненні позивача із заявою від 27.11.2018 позивачем було додано документи, які необхідні для розгляду питання щодо можливості переведення позивача з одного та інший вид пенсії. Натомість до заяви від 02.08.2018 позивачем взагалі не надано жодних документів, про що відсутні будь-які посилання на додатки, що підтверджується копією заяви, наданої позивачем. Таким чином, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити переведення позивача з пенсії за вислугу років на пенсію за віком з 02.08.2018.
В даному випадку, відповідач, приймаючи рішення №22 від 06.12.2018 взагалі заперечував право позивача на можливість переведення з одного виду пенсії на інший по факту відсутності необхідної умови щодо статусу позивача із врахуванням перебування чоловіка позивача на військових зборів, а не на дійсній строковій службі, що судом в межах даної справи визнано необґрунтованим та безпідставним, тому відповідач зобов`язаний прийняти відповідне рішення щодо переведення позивача з одного виду пенсії на інший із правом позивача на таку умову, як зниження пенсійного віку, а також визначити дату такого рішення із врахуванням дати подання заяви 27.11.2018.
Крім того, враховуючи положення ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області суму судового збору в розмірі 840,80 грн., сплаченого згідно з квитанцією №59 від 26.02.2020, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати рішення від 06.12.2018 №22 Шосткинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за вислугу років на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку на підставі ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2018 про переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком із зниженням пенсійного віку згідно п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України " Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти відповідне рішення із врахуванням висновків суду по даній справі.
В задоволенні інших вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 09.09.2020

Суддя С.М. Гелета