Справа № 540/234/20
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 р. Категорія 106030000м.ОдесаСправа № 540/234/20
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
Представник апелянтаГонтаренко А.К. (ордер)
Представник відповідача Трохіна О.В. (витяг)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації (Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації), Херсонської обласної державної адміністрації про визнання незаконним наказу від 10.01.2020 р. № 4-ос про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації (Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації), Херсонської обласної державної адміністрації про визнання незаконним наказу від 10.01.2020 р. № 4-ос про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що Херсонська обласна державна адміністрація не пропонувала позивачу рівнозначну посаду державної служби в новоствореному органі Департаменті інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації або в інших його структурах. Позивач вважає, що фактично відбулася реорганізація у структурних підрозділах Херсонської ОДА, внаслідок чого, Департамент інфраструктури Херсонської ОДА став правонаступником Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури ХОДА.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ від 10 січня 2020 року №4-ос винесений Управлінням транспортно - комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 ». Зобов`язано Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації поновити ОСОБА_1 з 10 січня 2020 року на посаді головного спеціаліста відділу управління Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації відповідно до штатного розпису. Стягнуто з Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.01.2020 року по 24.03.2020 року у сумі 18730,44 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу управління Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що Законом України «Про державну службу» не встановлено обов`язку суб`єкта призначення запропонувати державному службовцю, який звільняється рівнозначну посаду державної служби.

ОСОБА_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, позивач вказує, що в даному випадку фактично відбулась реорганізація в структурних підрозділах Херсонської обласної державної адміністрації шляхом ліквідації одного із структурних підрозділів, що в свою чергу покладає на Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації обов`язок по працевлаштуванню позивача та дотримання правил по вивільненню працівників встановлених ст. 49-2 КЗпП України.

Також ОСОБА_1 було надано клопотання про стягнення з Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2020 року по 12 серпня 2020 року.

Колегія суддів звертає увагу, що статтею 308 КАС України встановлені межі перегляду судом апеляційної інстанції, відповідно якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що заявлене клопотання не підлягають розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням голови Херсонської обласної державної адміністрації від 24.10.2019 року № 715 «Про вдосконалення та затвердження структури і граничної штатної чисельності працівників Херсонської обласної державної адміністрації» (далі - Розпорядження № 715) припинено шляхом ліквідації структурні підрозділи обласної державної адміністрації зі статусом юридичних осіб публічного права, зокрема, Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

Цим же розпорядженням Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації перейменовано у Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації та визначено його правонаступником повноважень Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури в частині управління доріг місцевого значення.

28.10.2019 року позивача під підпис попереджено про можливе звільнення із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

10.01.2020 року наказом № 4-ос Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу транспорту управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації на підставі пункту 1-1 частини першої ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (ліквідація державного органу).

Не погоджуючись з наказом № 4-ос Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації від 10.01.2020 р., позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з відповідним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рівнозначних посад державної служби відповідачами позивачу не запропоновано, а відтак, звільнення відбулось з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України і було незаконним, отже позивач має бути поновлений на роботі у Департаменті інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, оскільки цей орган є правонаступником ліквідованої установи. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби визначає Закон України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII).

За правилами ч. 2, 3 ст. 5 Закону № 889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є зокрема ліквідація державного органу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

Враховуючи вище викладене, посилання апелянта на те, що Законом України «Про державну службу» не встановлено обов`язку суб`єкта призначення запропонувати державному службовцю, який звільняється рівнозначну посаду державної служби є безпідставними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 49-2 Кодексу, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Частиною 1 ст. 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Виходячи з наведеного, та того, що до Департаменту інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації перейшли права та обов`язки Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, з якого позивача було звільнено, наявні усі підстави вважати, що у даному випадку мала місце саме реорганізація, оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не припинені взагалі.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12 грудня 2018 року в справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16.

Верховний Суд в постанові від 17 липня 2019 року в справі № 820/2932/16 зазначив, що якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Верховний Суд в постанові від 04 липня 2019 року в справі № 2а-108/12/2670 зазначив, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Отже, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції згідно ст. 49-2 КЗпП працівників ліквідованої установи поширюється також і на відповідну новоутворену установу.

Зазначена позиція висловлена Верховним судом у постановах від 16.05.18 у справі №821/3732/15а, від 10.10.2018 у справі №816/1979/17 та від 20.06.2018 року у справі №П/811/3349/15.

Враховуючи вище викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку фактично відбулась реорганізація в структурних підрозділах Херсонської обласної державної адміністрації шляхом ліквідації одного із структурних підрозділів, що в свою чергу покладає на Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації обов`язок по працевлаштуванню позивача та дотриманню правил по вивільненню працівників встановлених ст. 49-2 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 року (далі - КЗпП).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України, якщо він запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 по справі №6-1723цс17.

З 24.10.2019 року Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації перейменовано у Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації та визначено його правонаступником повноважень Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури в частині управління доріг місцевого значення

Вказані обставини згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України та наведених правових позицій Верховного Суду свідчать про реорганізацію юридичної особи.

Позивач зазначає, що рівнозначних посад державної служби відповідачами йому не запропоновано, а відтак, звільнення відбулось з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України і було незаконним.

Вказані обставини не спростовують і відповідачі по справі, оскільки вважають, що у них відсутній обов`язок по працевлаштуванню позивача, оскільки відбулась ліквідації органу.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі.

З приводу поновлення позивача на роботі саме у Департаменті інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, то висновок, якого дійшов суд першої інстанції в площині обставин цієї справи та правового регулювання спірних відносин є невірним з огляду на наступне.

Як встановлено судом, позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу транспорту управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, яке припинено у зв`язку із ліквідацією, проте вказаний орган має правонаступника - Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, що підтверджується Розпорядженням № 715.

Колегія зазначає, що коли йдеться про суб`єктів владних повноважень, то наявність у них статусу юридичної особи не визначає їх правового статуту у публічно-правових відносинах. Важливим є обсяг повноважень, якими наділений цей суб`єкт у певній царині суспільних відносин. Спосіб, у який держава реалізує владні повноваження через свої державні органи, може змінюватися (приміром, через утворені територіальні органи, як-от управління, підрозділи, відділи, відділення, які можуть діяти як самостійні структурні одиниці зі статусом юридичної особи, або ж у складі центрального органу як структурний підрозділ), але коли йдеться про ліквідацію певного органу державної влади як юридичної особи важливим є з`ясувати насамперед чи припиняються водночас його завдання та функції або чи передбачено передання того обсягу функціоналу, яким була наділена ця державна інституція, іншим органам виконавчої влади.

Подібний підхід висловив Верховний Суд України у постанові від 04.03.2014 у справі № 21-8а14.

З огляду на встановлені в цій справі обставини, звільнення позивача із займаної посади було неправомірним і може вважатися втручанням у його права.

Разом з тим, на момент винесення рішення судом першої інстанції (26 березня 2020 року) Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації був відсутній, як юридична особа. За кодом ЄДРПОУ - 04014134, який вказаний в рішенні суду першої інстанції, обліковувався Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи вище викладене та те, що департамент, де проходив державну службу позивач та департамент до якого останній просив його поновити на відповідній посаді не існували як юридичні особи публічного права, а також зважаючи на правовий статус Херсонської обласної державної адміністрації, суд першої інстанції з метою повного захисту порушених прав та інтересів позивача повинен був обрати такий спосіб захисту, як - поновлення ОСОБА_1 на іншій рівноцінній посаді державної служби в департаменті Херсонської обласної державної адміністрації, який виконує функції Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, по відношенню до посади головного спеціаліста відділу транспорту управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

Разом з тим, суд зазначає, що поновити на рівноцінну посаду, як зазначено вище, не слід розуміти як зобов`язання поновити на таку саму посаду, з якої звільнили позивача. Оскільки у площині цього спору йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді державної служби в тому органі (інституції), з посади у якому його було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) його фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду від 11 червня 2020 року по справі № 826/5602/16.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Порядок обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про працю" зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку № 100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до інформацію про заробітну плату позивача з відкритого веб-порталу ПФУ, у листопаді 2019 року заробітна плата останнього склала 7713,25 грн., у грудні 2019 року - 6854,86 грн.

Відтак, середньоденна заробітна плата позивача складає 346,86 грн. виходячи із такого розрахунку:

7713,25 + 6854,86 = 14568,11 грн. (заробітна плата за листопад, грудень 2019 року).

Кількість робочих днів у листопаді та грудні 2019 року складає 42 дні. (14568,11 : 42 = 346,86.)

Кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до часу ухвалення рішення у цій справі, тобто з 10.01.2020 по 26.03.2020 року та складає 54 робочих дні.

Відтак, сума заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 18730,44 грн. (346,86 х 54).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, не доведено правомірність прийнятого наказу № 4-ос від 10.01.2020 року про звільнення ОСОБА_1 .

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення ОСОБА_1 на іншій рівноцінній посаді державної служби в департаменті Херсонської обласної державної адміністрації, який виконує функції Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, по відношенню до посади головного спеціаліста відділу транспорту управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації та стягнення середнього заробітку.

Разом з тим, не вбачається підстав для задоволення вимоги про зобов`язання Департамент інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації (Департамент будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації) відобразити в Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за час вимушеного прогулу суми нарахованої середньої заробітної плати ОСОБА_1 і суми нарахованого єдиного соціального внеску виходячи з середнього заробітку за відповідні звітні місяці, оскільки ці дії повинні бути виконані після поновлення позивача на посаді у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги є передчасними.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішенням було неповно з`ясовано судом обставин, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту будівництва та розвитку інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року по справі № 540/234/20, - скасувати.

Визнати протиправним та скасувати наказ від 10 січня 2020 року №4-ос винесений Управлінням транспортно - комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Херсонську обласну державну адміністрацію поновити ОСОБА_1 з 10 січня 2020 року на іншій рівноцінній посаді державної служби в департаменті Херсонської обласної державної адміністрації, який виконує функції Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, по відношенню до посади головного спеціаліста відділу транспорту управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації.

Стягнути з Херсонської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.01.2020 року по 24.03.2020 року у сумі 18730,44 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на іншій рівноцінній посаді державної служби в департаменті Херсонської обласної державної адміністрації, який виконує функції Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації, по відношенню до посади головного спеціаліста відділу транспорту управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Херсонської обласної державної адміністрації та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 09 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.