Справа № 640/5251/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5251/19 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суддя Вєкуа Н.Г.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, що полягає у відмові здійснити ОСОБА_1 виплату допомоги при народженні дитини, починаючи з 01 квітня 2014 року;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини, починаючи з 01 квітня 2014 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, що полягає у відмові здійснити ОСОБА_1 виплату допомоги при народженні дитини, починаючи з 01 квітня 2014 року; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини, починаючи з 01 квітня 2014 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи, просить рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2020 скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що оскільки на момент звернення до управління (01.11.2018) пройшло більше ніж 12 місяців з дня народження дитини, призначити таку допомогу позивачу немає правових підстав. Нормами чинного законодавства не передбачено виключень у частині подовження строку для звернення за призначенням допомоги при народженні дитини.

Крім того, до матеріалів справи позивач не надала, зокрема, виписку з карткового рахунку № НОМЕР_1 , що був відкритий нею в установі банку для соціальних виплат.

Також, апелянт вказує, що відповідно до Положення про управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, затвердженого розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2016 № 417 до головних завдань управління віднесено виключно призначення соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України, а уповноваженою установою, до компетенції якої належить проведення виплат державних соціальних допомог за рішенням суду, зокрема, і виплати при народженні дитини, є Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, а не відповідач.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сімферополь, АРК, у позивача народилась донька - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 .

Відповідно до повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Київського району м. Сімферополь ОСОБА_2 призначено допомогу по вагітності та пологам з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 31.05.2014 року у розмірі 141,45 грн.; допомогу при народженні дитини з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 30.04.2014 року у розмірі 10320 грн.; допомогу по догляду за дитиною до 3 років з 13.06.2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 130 грн., допомогу при народженні дитини з 01.05.2014 року по 30.04.2016 року у розмірі 860 грн.

Проте, як зазначено позивачем та вбачається з листа Головного управління ПФУ в м. Києві від 11.10.2018 №91909/02 зазначені кошти не отримано.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 15.01.2018 №/30389.

У зв`язку зі зміною місця проживання і взяття на облік в якості внутрішньо переміщеної особи позивач звернулася до відповідача як органу соціального захисту населення за місцем проживання із заявою про призначення допомоги при народженні дитини.

Листом від 29.01.2019 Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в призначенні такої допомоги відмовлено з посиланням на п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, згідно з яким допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Відмовляючи в призначенні допомоги при народженні дитини відповідач виходив з того, що звернення за її призначенням надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Не погоджуючись з такими рішенням, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом прав своєї дитини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи ту обставину, що у позивача були об`єктивні причини пропуску строку звернення до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, необхідно зобов`язати відповідача призначити та провести виплати позивачу допомоги при народженні дитини в порядку та розмірі, що встановлений статтею 12 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми".

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 року № 2811-ХІІ (далі - Закон № 2811-ХІІ), громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із ч. 3 та 4 ст. 1 Закону № 2811-ХІІ, порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Роботу щодо призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону № 2811-ХІІ, відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми: допомога у зв`язку з вагітністю та пологами; допомога при народженні дитини; допомога при усиновленні дитини; допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; допомога на дітей одиноким матерям.

За приписами ст. 10 Закону № 2811-ХІІ, допомога при народженні дитини надається одному із батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частинами 1-3 статті 11 Закону № 2811-ХІІ передбачено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним.

Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Частиною 1 статті 12 вказаного Закону визначено, що допомога при народженні дитини призначається у розмірі 41280 гривень. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Умови призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, передбачених Законом № 2811-ХІІ визначаються Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Відповідно до пункту 10 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

Пунктом 11 Порядку № 1751 передбачено, що для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається: заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; копія свідоцтва про народження дитини (з пред`явленням оригіналу).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що підставою відмови в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини було звернення позивача за такою допомогою пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачу призначено допомогу по вагітності та пологам з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 31.05.2014 року у розмірі 141,45 грн.; допомогу при народженні дитини з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 30.04.2014 року у розмірі 10320 грн.; допомогу по догляду за дитиною до 3 років з 13.06.2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 130 грн., допомогу при народженні дитини з 01.05.2014 року по 30.04.2016 року у розмірі 860 грн., однак таку не виплачено.

Разом з тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII), Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Україна зобов`язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв`язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно із ч. 2 ст. 7 Закону № 1207-VII Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ст. 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними окупованої території.

За приписами абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, призначення або відновлення належних соціальних допомог.

При цьому, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Колегія суддів разом з цим, звертає увагу на те, що позивачем заявлені вимоги фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а, від 02 жовтня 2018 року у справі № 495/3711/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 161/69/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 462/431/17.

Відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Колегія суддів наголошує, що позивач і її дитина є громадянами України, а отже мають право на соціальний захист від держави, а соціальний захист - це комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава зобов`язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

При цьому, частиною 1 статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства: дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм; бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України; рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, колегія суддів на підставі частини 2 статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка є громадянином України, і перед якою держава Україна має певні зобов`язання, враховуючи ту обставину, що у позивача були об`єктивні причини пропуску строку звернення до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, виходячи з принципу верховенства права та завдань адміністративного судочинства, колегія суддів приходить висновку про те, що оскільки порушення прав позивача відбулось внаслідок прийняття відповідачем рішення від 29.01.2019 №01-07/630, яким відмовлено позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини, то необхідно обрати такий спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 як прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання призначити та виплатити допомогу при народженні дитини, у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції слід змінити в резолютивній частині, оскільки фактично відповідач не допустив бездіяльності, а прийняв протиправне рішення.

Колегія суддів при цьому зазначає, що задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Управління соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 , є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Крім того, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги, що Управління праці і соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації є неналежним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне.

Згідно абз. 5 п. 2 Загальних положень Порядку № 1751 призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських. Районних у містах (у разі створення) рад (далі - орган соціального захисту населення).

Відповідно до приписів п. 4.1. ч. 4 Положення про Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, затвердженого Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.01.2007 року № 65 (далі - Положення № 65) центр здійснює вхідний облік та контроль документів з питань призначення соціальної допомоги, інших грошових виплат, які надходять від управлінь праці та соціального захисту населення районних в місті Києві державних адміністрацій, підприємств, організацій та установ.

Згідно п. 4.2. ч. 4 Положення № 65 Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат перевіряє правильність визначення управліннями праці та соціального захисту населення районних у місті Києві державних адміністрацій права на призначення соціальної допомоги, інших видів грошових виплат.

За приписами п. 4.6. ч. 4 Положення № 65 готує в установленому порядку документи для виплати соціальної допомоги, інших грошових виплат через державні підприємства зв`язку та установи банків.

Керуючись абз. 2 п. 4.7. ч. 4 Положення № 65 разом з управлінням праці та соціального захисту населення районних в місті Києві державних адміністрацій та під керівництвом Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради )Київської міської державної адміністрації): уживає заходів щодо запобігання і погашення сум переплат і недоплат соціальної допомоги, інших видів грошових виплат.

Аналогічні положення закріплені в Типовому положенні про центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 25.04.2006 року № 147, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.06.2006 року за № 683/122557.

З аналізу наведених вище положень колегія суддів приходить до висновку, що дійсно Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат готує в установленому порядку документи для виплати соціальної допомоги, інших грошових виплат через державні підприємства зв`язку та установи банків, втім саме управління праці та соціального захисту населення призначає такі виплати та подає для подальшого виконання до зазначеного центру.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що погашення сум недоплати соціальної допомоги відбувається за поданням органів управління праці та соціального захисту.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо неналежності відповідача в даній адміністративній справі та вважає, що саме до компетенції Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації належить нарахування та виплата допомоги при народженні дитини.

Щодо доводів апелянта про те, що до матеріалів справи позивач не надала виписку з карткового рахунку №435613, що був відкритий нею в установі банку для соціальних виплат, колегія суддів зазначає, що відповідач, у випадку отримання доказів щодо отримання ОСОБА_1 у певні періоди допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , не позбавлений права на повернення надмірно чи безпідставно нарахованих коштів у порядку, визначеному чинним законодавством.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, однак, такі є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в резолютивній частині.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин призвело до помилкового вирішення даної справи в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, оскільки таким за наслідком звернення позивача прийнято рішення, та в частині не зазначення про зобов`язання відповідача окрім виплати здійснити і призначення відповідної допомоги, а тому рішення суду першої інстанції слід змінити в резолютивній частині.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року змінити в резолютивній частині, виклавши абзац другий та третій резолютивної частини в наступній редакції:

«Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2019 №01-07/630 про відмову у призначенні державної допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Управління праці і соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ІНФОРМАЦІЯ_1.»

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов