Справа № 460/2623/20
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2623/20 пров. № А/857/5740/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року в справі №460/2623/20 (суддя Щербаков В.В., м. Рівне) за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненські області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Управління праці та соціального захисту населення Сарненської райдержадміністрації, про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненські області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Управління праці та соціального захисту населення Сарненської райдержадміністрації, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.03.2020 з примусового виконання виконавчого листа №572/4474/14-а, виданого 28.09.2017 Сарненським районним судом Рівненської області.

Рішенням від 14 квітня 2020 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.

Визнав протиправною та скасував постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 19.03.2020 про закінчення виконавчого провадження №54989191 з примусового виконання виконавчого листа №572/4474/14-а, виданого 28.09.2017 Сарненським районним судом Рівненської області.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Львів) подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що державним виконавцем вжито усіх заходів примусового виконання рішення суду, передбачених статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», проте, рішення суду боржник виконав частково.

Оскільки рішення, яке підлягало примусовому виконанню, є зобов`язального характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, відповідач на підставі п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» правомірно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Покликається на норму ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебував виконавчий лист №572/4474/14-а, виданий 28.09.2017 Сарненським районним судом Рівненської області, про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 визначену статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат як інваліду ІІІ групи, захворювання якого пов`язане з Чорнобильською катастрофою, за 2014 рік, із урахуванням проведених виплат.

Керуючись вимогами п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 19.03.2020 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

З мотивувальної частини такої постанови слідує, що її прийняттю передували винесення 14.11.2017 постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн та скерування 19.03.2020 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки рішення суду залишилося не виконаним, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №54989191 від 19.03.2020 винесена передчасно й за відсутності доказів, які би підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Суд наголошує на тому, що накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам про вчинення кримінального правопорушення є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа та не можуть уважатись достатнім вчиненням виконавчих дій.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404) .

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404 примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

Загальний порядок виконання рішень судів про стягнення боргу врегульований положеннями ст.ст. 48-62 Закону України "Про виконавче провадження", а порядок виконання рішень немайнового характеру нормами ст.ст. 63-67 вказаного Закону.

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого ч. 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

З системного аналізу наведених вище норм слідує, що державний виконавець зобов`язаний вчинити всі заходи, необхідні для своєчасного повного виконання рішення, у зв`язку з чим, наділений повноваженнями щодо накладення штрафів на боржника, повідомлення правоохоронних органів щодо притягнення боржника до відповідальності.

Стаття 63 Закону №1404-VIII передбачає, що після вжиття вказаних дій, у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, та надіслання до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Матеріалами справи підтверджується, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області Відділу примусово виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Дудко. І.О. постановою від 14.11.2017 накладено штраф на боржника розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 18.03.2020 накладено штраф на боржника в подвійному розмірі в сумі 10200 грн, надсилались вимоги, якими було зобов`язано боржника виконати рішення суду в повному обсязі, та 19.03.2020 направлено до Головного управління Національної поліції в Рівненській області повідомлення про кримінальне правопорушення, вчинене службовими особами Управління праці та соціального захисту населення Сарненської райдержадміністрації за ухилення від виконання виконавчого листа №572/4474/14-а, виданого 28.09.2017 Сарненським районним судом Рівненської області.

З наведених обставин колегія суддів вбачає, що державний виконавець вчинив усі передбачені законодавством дії для повного виконання рішення суду у справі №572/4474/14-а, а також дії, які передують винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження і повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Адже Закон України «Про виконавче провадження» чітко регламентує послідовність таких дій, до яких, зокрема, відносяться: - накладення на боржника штрафу та перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин); - накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин); - звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

З цих підстав колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №54989191 від 19.03.2020 винесена передчасно й за відсутності доказів вжиття вичерпних заходів з виконання рішення суду. При цьому, суд першої інстанції не вказує, які ж заходи, передбачені законодавством, не вжив державний виконавець.

Апеляційний суд вважає правомірним врахування судом першої інстанції при винесенні рішення правових позицій Європейського Суду з прав людини, адже дійсно тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Водночас, суд зазначає, що в рамках розгляду цієї справи у суду відсутні повноваження будь-яким чином прискорити процес виконання судового рішення, адже державним виконавцем вчинено вичерпний перелік дій, передбачених законом, направлених на його своєчасне та повне виконання.

При формуванні вказаних вище висновків колегія суддів врахувала також позицію Верховного Суду, висловлену в аналогічній справі №127/522/17 у постанові від 05.03.2020.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи неведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження винесена за наявності передбачених законом правових підстав, а тому така не підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції на наведені обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо неправомірності оскарженої постанови.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, порушив норми матеріального права, неповно дослідив обставини справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 317, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року в справі №460/2623/20 та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді В. В. Гуляк
Р. Й. Коваль
Повне судове рішення складено 09.09.2020.