Справа № 240/12242/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1), в якому просив:
- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 незаконною;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату йому грошового забезпечення за лютий, березень, квітень 2015 року.
Ухвалою судді від 18 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
14 січня 2020 року до суду на виконання вимог вищезазначеної ухвали від 18 грудня 2019 року надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.
24 лютого 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 пред`явлена до військової частини НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_4 ), хоча належним відповідачем по справі повинна бути військова частина НОМЕР_2 (раніше НОМЕР_3 ), оскільки саме у військовій частині НОМЕР_2 (раніше НОМЕР_3 ), яка за своїм правовим статусом є окремою юридичною особою, позивач проходив військову службу та саме наказом командира військової частини НОМЕР_3 йому було припинено виплату грошового забезпечення. З огляду на зазначене, відповідач 1 у прохальній частині відзиву на позовну заяву просив замінити первісного відповідача за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 на належного - військову частину НОМЕР_2 (а.с.33-35).
У зв`язку з перебування головуючої судді Черняхович І.Е. в період з 03.03.2020 по 10.03.2020 на лікарняному, призначене на 03 березня 2020 року судове засідання по справі було перенесено на 19 березня 2020 року о 14:30.
У зв`язку з неявкою сторін, судове засідання по справі, призначене на 19 березня 2020 року, було відкладено на 13 квітня 2020 року о 10:00.
Під час судового засідання, що відбулося 03 червня 2020 року за участі позивача, протокольною ухвалою суду, винесеною без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання, було визнано обов`язковою явку до суду представника військову частину НОМЕР_2 та відкладено розгляд справи на 02 липня 2020 року о 14:30.
У зв`язку з перебування головуючої судді Черняхович І.Е. на лікарняному, призначене на 02 липня 2020 року судове засідання по справі було перенесено на 23 липня 2020 року о 15:00.
23 липня 2020 року до суду з`явились позивач ОСОБА_1 та представник відповідачів - ОСОБА_2 .
Під час судового засідання позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Натомість представник відповідачів проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.
Після з`ясування позиції сторін та дослідження наявних у матеріалах справи доказів, судом без виходу до нарадчої кімнати було винесено протокольну ухвалу про перехід до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.
Ухвалою від 10 серпня 2020 року у військової частини НОМЕР_2 витребувано належним чином завірену копію наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 02.02.2015 №49 на підставі якого ОСОБА_1 була припинена виплата грошового забезпечення в спірний період та копію наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 17.04.2015 №211 на підставі якого виплата грошового забезпечення була поновлена. Крім того, у військової частини НОМЕР_2 було витребувано довідку про виплачене ОСОБА_1 у травні 2015 року грошове забезпечення, із зазначенням у ній всіх складових виплаченого грошового забезпечення та періодів за які ці складові були нараховані.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 27 травня 2014 року на виконання Указу Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 "Про часткову мобілізацію" ОСОБА_1 був призваний до військової частини-польова пошта НОМЕР_3 для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками Бердичівського об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області від 15.09.2014 №1/1376 (а.с.111), від 22 січня 2015 року № 19 (а.с.8), а також відомостями, зазначеними у військовому квитку позивача серії НОМЕР_5 від 14.05.1997 (а.с.5-6).
В період з 27 травня 2014 року по 26 червня 2015 року ОСОБА_1 проходив службу на посаді солдата номера обслуги першого гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини-польова пошта НОМЕР_3 .
На підставі наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 від 27.06.2017 №827 "Про проведення організаційних заходів у підпорядкованих військових частинах" з 17.07.2017 умовні найменування військової частини - військова частина польова пошта НОМЕР_3 та військової частини - польова пошта НОМЕР_4 було анульовано та введено в дію нові умовні найменування: військова частина НОМЕР_2 та відповідно військова частина НОМЕР_1 (а.с.36).
Наявними у справі доказами підтверджується, що в подальшому наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 від 17 травня 2015 №14-рс позивача було звільнено з військової служби у запас на підставі Указу Президента України від 06.05.2015 №254/2015 "Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період", натомість наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 14.06.2015 №132 його було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 26 червня 2015 року (а.с.61).
Разом з тим, під час розгляду справи судом було безспірно встановлено та не заперечувалось відповідачами, що в період проходження військової служби з лютого по квітень 2015 року грошове забезпечення ОСОБА_1 на нараховувалось та невиплачувалось (а.с.10).
Припинення виплати позивачу грошового забезпечення було здійснено на підставі наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 02 лютого 2015 року №49 "Про призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини - польова пошта НОМЕР_3 за лютий 2015 року", прийнятого відповідно до розділу ХХХIV Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (а.с.169).
Зі змісту дослідженої в ході розгляду справи копії вищезазначеного наказу вбачається, що підставою для припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення стало самовільне залишення ним військової частини - польова пошта НОМЕР_3 та місця служби на строк понад 10 діб (а.с.169).
З огляду на недоведеність факту самовільного залишення розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_3 , ОСОБА_1 вважає, що військова частина НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність щодо невиплати йому грошового забезпечення за лютий, березень, квітень 2015 року, що й стало підставою для його звернення з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі-Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частини 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ).
Згідно із частиною третьою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а тому в спірний період в розумінні Закону №2232-ХІІ від був військовослужбовцем.
Нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, є Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України
від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 251 розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Положення №1153/2008, в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.
Згідно з пунктом 4 Положення №1153/2008 громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.
Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України
від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут № 548-XIV), визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).
Пунктом 5 Статуту № 548-XIV визначено, що внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 6 Статуту № 548-XIV внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Згідно з пунктом 11 Статуту № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути дисциплінованим.
Пунктом 12 Статуту №548-XIV встановлено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
Відповідно до пункту 128 Статуту №548-XIV солдат зобов`язаний у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.
Зміст вищезазначених норм свідчить, що військовослужбовець, в тому числі й військовослужбовець, який проходить військової службу за призовом під час мобілізації на особливий період, не має права залишити місце розташування військової частини без відповідного дозволу командування.
При цьому, самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю понад три доби становить склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України.
Як вже було встановлено судом під час розгляду справи, підставою для невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за лютий, березень та квітень 2015 року стало на переконання військової частини - польова пошта НОМЕР_3 самовільне залишення ним місця несення служби на строк понад 10 днів.
Частиною 1 статті 41 Закону №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами (частина 1 статті 41 Закону №2232-ХІІ).
Спірні правовідносини між сторонами по даній справі з приводу державних гарантій військовослужбовцям щодо достатнього матеріального, грошового та інших видів забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, регулюються правовими нормами Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII).
Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей (стаття 3 Закону № 2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1-2 Закону №2011-XII закріплено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 2 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
В силу приписів частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
В спірний період з лютого по квітень 2015 року порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України були визначені Інструкцією про порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України
Згідно з підпунктом 1.3.1 пункту 1.3 грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується військовослужбовцям, які займають посади, передбачені штатами та штатними розписами у апараті Міністерства оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України.
Відповідно до підпункти 34.4 Інструкції №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що підставою для призупинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення є залишення ним військової частини або місця служби на строк понад 10 діб. Однак таке залишення має бути самовільним, тобто здійсненим військовослужбовцем без відповідного дозволу командування військової частини.
При цьому, для припинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення на підставі підпункту 34.4 Інструкції №260 факт самовільного залишення військової частини повинен бути належним чином доведений та підтверджений відповідними доказами.
З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 02 лютого 2015 року №49 "Про призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини - польова пошта НОМЕР_3 за лютий 2015 року" ОСОБА_1 було призупинено виплату грошового забезпечення за лютий 2015 року, на підставі до розділу ХХХIV Інструкції №260, як військовослужбовцю, який самовільно залишив військову частину та місце служби на строк понад 10 діб (а.с.169-170).
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що за відсутності факту самовільного залишення солдатом ОСОБА_1 військової частини та місця проходження служби, у військової частини - польова пошта НОМЕР_3 були відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.
Водночас, обставини справи свідчать, що призупинення виплати позивачу грошового забезпечення було здійснено на підставі наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 02 лютого 2015 року №46 (а.с.169-170).
В той же час, з позовної заяви та наданих позивачем пояснень вбачається, що він фактично не погоджується з бездіяльністю відповідачів щодо не виплати йому грошового забезпечення в період з лютого по квітень 2015 року, однак вищезазначеного наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 02 лютого 2015 року №46 ОСОБА_1 в межах даної справи не оскаржує. В контексті вказаного, суд вважає що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
З огляду на зазначене, в межах заявлених позовних вимог суд не може надавати правову оцінку правомірності наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 02 лютого 2015 року №46.
Крім того, зміст наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 02 лютого 2015 року №46 свідчить, що вказаним наказом виплата ОСОБА_1 грошового забезпечення була призупинена лише на лютий 2015 року. Водночас матеріали справи свідчать, що фактично грошове забезпечення не виплачувалось позивачу протягом лютого та березня 2015 року.
Враховуючи вказані обставин, суд приходить до висновку про наявність протиправної бездіяльності військової частини - польова пошта НОМЕР_3 (наразі військова частина НОМЕР_2 ) щодо не виплати позивачу грошового забезпечення в березні 2015 року та зобов`язання її здійснити таку виплату.
Натомість беручи до уваги те, що наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 02 лютого 2015 року №49 "Про призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини - польова пошта НОМЕР_3 за лютий 2015 року", яким ОСОБА_1 було призупинено виплату грошового забезпечення за лютий 2015 року, позивачем не оскаржується, суд робить висновок, що позовні вимоги в частині виплати грошового забезпечення за лютий 2015 року задоволенню не підлягають.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам в частині виплати грошового забезпечення за квітень 2015 року, суд зазначає наступне.
Згідно з наявною у матеріалах справи копією наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 17 квітня 2015 року №211 "Про відновлення виплати грошового забезпечення військовослужбовцю військової частини - польова пошта НОМЕР_3 за квітень 2015 року" військовослужбовцю військової частини - польова пошта НОМЕР_3 солдату ОСОБА_1 , який прибув до військової частини та місця служби було відновлено виплату грошового за квітень 2015 року (а.с.167-168).
При чому, наявними у матеріалах справи листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 06.05.2019 №9/235 (а.с.14) та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24.04.2017 №2310 (а.с.139) підтверджується, що грошове забезпечення за квітень 2015 року було виплачено ОСОБА_1 у травні 2015 року, разом із грошовим забезпечення за травень 2015 року.
Вищезазначене підтверджує отримання позивачем належного йому за квітень 2015 року грошового забезпечення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
З приводу заявлених ОСОБА_1 позовним вимог щодо виплати йому грошового забезпечення за лютий, березень, квітень 2015 року в розмірі, встановленому законом для його посади станом на 01 січня календарного року, суд зазначає, що такі вимоги суперечать чинному законодавству, оскільки вказанам рішення суду встановлено наявність протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за березень 2015 року та відповідно й підтверджено його право на отримання такого забезпечення в розмірах, які були встановленні на момент спірних правовідносин, тобто станом на березень 2015 року.
З огляду на вказане, позовні вимоги в цій частини є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Щодо зазначених у відзиві на позовну заяву доводів військової частини НОМЕР_1 про пропуск позивачем процесуальних строків на звернення з даним позовом до суду, суд зазначає, що Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2013 року (справа №21-389а13) дійшов висновку, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку стягнення грошового забезпечення військовослужбовця.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Отже, позовні вимоги про стягнення недоотриманих сум грошового забезпечення не обмежуються будь-яким строком для звернення до суду, а тому доводи відповідача в цій частині відхиляються судом.
Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому суд відмічає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Статтею 9 КАС України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відтак, суд повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження понесення позивачем судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) та до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) щодо не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) грошового забезпечення за березень 2015 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) грошове забезпечення за березень 2015 року.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович