Справа № 640/2825/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2825/20 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Мельничука В.П., Собківа Я.М.,

секретаря Суркової Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - адвокат Гаврись Я.Б.,

від відповідача 1 -Мазур Г.І.,

від відповідача 2 - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Ради профспілкових комітетів Публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Міністерства юстиції України, Шевченківського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов, визнання протиправною бездіяльності, за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України та Шевченківського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2020 року Рада профспілкових комітетів Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - Ради профспілкових комітетів ПАТ «Центренерго») звернулась у суд із позовом до Міністерства юстиції України (далі - МЮ України), Шевченківського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Шевченківський РВ ДВС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування постанов про поновлення виконавчих дій від 28 січня 2020 року: ВП №46077052, ВП №46076607, ВП №46228131, ВП №46228188, ВП №46076837, ВП №46076666, ВП №46077194, ВП №46076912, ВП №789/10, ВП №46077201, ВП №46077188, ВП №46077177, ВП №46076961, ВП №46076849, ВП №46076864, ВП №46076874, ВП №46077043, ВП №46077003, ВП №46076945, ВП №46076920, ВП №46076395, ВП №46077096, ВП №46077067, ВП №46077211, ВП №46077260, ВП №46077020, ВП №46077078, ВП №46077028, ВП №46077124, ВП №46077238, ВП №46077523, ВП №46077461, ВП №46077462, ВП №46077446, ВП №46077458, ВП №46077449, ВП №46077453, ВП №46077484, ВП №46077477, ВП №46077171, ВП №46077233, ВП №46077241, ВП №46077243, ВП №1016/10, ВП №46077255, ВП №46077258, ВП №46077220, ВП №46077228, ВП №46077133, ВП №46077035, ВП №46077089, ВП №46077120, ВП №46077273, ВП №46077276, ВП №46077286, ВП №46077280, ВП №46077306, ВП №46077269, ВП №46077291, ВП №46235950, ВП №46077283, ВП №46077300, ВП №46077302, ВП №46077304, ВП №46077331, ВП №46077297, ВП №46077327, ВП №46077323, ВП №46077315, ВП №46077374, ВП №46077335, ВП №46077385, ВП №46077340, ВП №46077338, ВП №46077341, ВП №46077330, ВП №46077370, ВП №46228249, ВП №46077351, ВП №46077359, ВП №46077365, ВП №46077367, ВП №46077354, ВП №46077347, ВП №46077366, ВП №46077349, ВП №46077357, ВП №46077361, ВП №46077518, ВП №1082/10, ВП №1083/10, ВП №1078/10, ВП №1081/10, ВП №1080/10, ВП №46076895, ВП №46077371, ВП №1339/25, ВП №46228545, ВП №46077376, ВП №46077382, ВП №46077415, ВП №940/10, ВП №46077419, ВП №46077410, ВП №46077413, ВП №46077408, ВП №37957688, ВП №46077421, ВП №46077427, ВП №46077423, ВП №46077429, ВП №46077454, ВП №1004/10, ВП №46077469, ВП №46077481, ВП №46077496, ВП №46077498, ВП №46077507, ВП №46077492, ВП №46077471, ВП №46228832, ВП №46077503, ВП №46077515, ВП №46077522, ВП №46077513, ВП №46077510, ВП №46077511, ВП №46077506, ВП №46077501, ВП №46077519, ВП №46228373, ВП №46228417, ВП №46228471, ВП №1266/10, ВП №364/10, ВП №46228624, ВП №46228590, ВП №1294/10, ВП №681/10, ВП №682/10, ВП №683/10, ВП №1295/10, ВП №46228299, ВП №46228735, ВП №46228772, ВП №46235012, ВП №46228887, ВП №46235342, ВП №46235423, ВП №46235510, ВП №46235236, ВП №46235577, ВП №46235659, ВП №526/10, ВП №46235778, ВП №46236179, ВП №46236366, ВП №46236465, ВП №46238927, ВП №46238690, ВП №46239094, ВП №46077432, ВП №982/10, ВП №46239014, ВП №46228799, ВП №46239491, ВП №46077474, ВП №37139699, ВП №46243546, ВП №46235157, ВП №46077466, ВП №46243967, ВП №46077266, ВП №46077380, ВП №46077344, ВП №46077344, ВП №954/10, ВП №37035750, ВП №46077008, ВП №37033367, ВП №30930793, ВП №46243898, а також постанови про поновлення виконавчого провадження від 02 січня 2020 року: ВП №3244961, ВП №37985747, ВП №32633947, ВП №33421283, ВП №20916713, ВП №37898223, ВП №60443919, ВП №60444026, ВП №60444139, визнання протиправною бездіяльності МЮ України, яка полягає у не здійсненні контролю за діяльністю старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС у м.Києві та головного державного виконавця Відділа примусового виконання рішень Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Разом із позовом Рада профспілкових комітетів ПАТ «Центренерго» подала заяву про його забезпечення шляхом заборони Департаменту державної виконавчої служби МЮ України та будь-яким іншим органам державної виконавчої служби, в тому числі але не виключно, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Шевченківському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Солом`янському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Голосіївському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Зміївському районному відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Обухівському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ):

- вчиняти будь-які виконавчі дії, окрім зупинення та закінчення виконавчих проваджень, відносно ПАТ «Центренерго» (ідентифікаційний код: 22927045) до вирішення спору по суті по вищенаведеним виконавчим провадженням;

- накладати арешт на майно та кошти, надсилати платіжні вимоги на примусове списання коштів, проводити перевірки майнового стану, описувати майно та стягувати грошові кошти відносно ПАТ «Центренерго» до виирішення спору по суті.

В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову зазначає, що процедура приватизації ПАТ «Центренерго» триває, а тому підстави для поновлення вчинення виконавчих дій відсутні.

Також звертає увагу суду, що невжиття заходів забезпечення позову матиме наслідком вчинення в рамках численних виконавчих проваджень дій по списанню грошових коштів з рахунків товариства, а також по реалізації майна підприємства, яке фактично перебуває у процесі приватизації, що матиме наслідком необхідність вчинення числених дій по поверненню таких коштів і майна.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та будь-яким іншим органам державної виконавчої служби, в тому числі але не виключно, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Шевченківському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Солом`янському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Голосіївському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Зміївському районному відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Обухівському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчиняти будь-які виконавчі дії, окрім зупинення та закінчення виконавчих проваджень, відносно ПАТ «ЦЕнтренерго» до вирішення спору по суті по згаданим у заяві про забезпечення позову виконавчим провадженням.

Не погоджуючись із ухвалою суду, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права, просять ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг зазначають, що станом на 28 січня 2020 року інформація щодо затвердження переліка об`єктів великої приватизації на 2020 рік відсутня. Оскільки розпорядження Кабінета Міністрів України від 16 січня 2019 року №36-р вичерпало свою дію із закінченням 2019 року, правові підстави для зупинення виконавчих проваджень у 2020 році відпали. Також акцентують увагу на тому, що оскаржувана ухвала перешкоджає виконанню судових рішень, які є обов`язковими до виконання, що порушує положення Конституції та законів України, права сторін виконавчого провадження - стягувачів. Наголошують на тому, що в порушення вимог Кодексу адміністративного судочинства України, оскаржувана ухвала не містить переліку дій, які заборонено вчиняти, а також суб`єктів, яким заборонено вчиняти дії.

У відзиві на апеляційні скарги Рада профспілкових комітетів ПАТ «Центренерго» наголошує на тому, що 15 січня 2020 року Фондом державного майна України забезпечено публікацію Переліка об`єктів великої приватизації державної власності, яким ПАТ «Центренерго» включено до об`єктів, що підлягають приватизації. Також Фондом державного майна України застережено, що розпорядження Кабінета Міністрів України є актом, для якого не встановлений кінцевий строк його дії, тобто розпорядження від 16 січня 2019 року №36-р залишається актуальним і у 2020 році.

Акцентує увагу на тому, що згідно інформації картки Єдиного державного реєстра нормативно-правових актів Міністерства юстиції України зазначене розпорядження перебуває у статусі «чинний», а розпорядженням Кабінета Міністрів України від 03 березня 2020 року до нього внесено зміни, що також підтверджує чинність останнього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду - скасуванню в частині, з таких підстав.

Судом установлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 травня 2018 року №358-р затверджено Перелік об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації у 2018 році згідно з додатком. Згідно цього додатка, ПАТ «Центренерго» включено до об`єктів великої приватизації державної власності.

Розпорядженням Кабінета Міністрів України від 16 січня 2019 року №36-р «Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності» затверджено перелік об`єктів великої приватизації державної власності згідно з додатком, до якого входить ПАТ «Центренерго».

У зв`язку з цим усі виконавчі провадження, у яких ПАТ «Центренерго» є боржником, були зупинені на підставі пункта 12 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

02 січня 2020 року головним державним виконавцем Відділа примусового виконання рішень Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та 28 січня 2020 року старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС у м. Києві прийнято постанови про поновлення виконавчих проваджень.

Уважаючи, що правові підстави для винесення зазначених постанов відсутні, Рада профспілкових комітетів ПАТ «Центренерго» звернулась з відповідним позовом до суду та заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що загальна сума одночасного стягнення за поновленими виконавчими провадженнями є значним фінансовим тягарем для ПАТ «Центренерго», яке буде нездатне виконувати свої обов`язки перед працівниками та контрагентами. Окрім того, ПАТ «Центренерго» є одним з найбільших енергогенеруючих компаній і відіграє вагому роль у забезпеченні життєдіяльності таких промислово-розвинених областей України як Київська, Харківська та Донецька та є важливою ланкою у підтримці енергетичного баланса України. Невжиття заходів забезпечення позову, на переконання суду, становитиме очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, зумовить ситуацію, при якій захист прав стане утрудненим або неможливим.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з положеннями частини 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 26 квітня 2019 року у справі №826/16334/18, від 30 вересня 2019 року у справі №1840/3517/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №260/1499/18, від 17 червня 2020 року №380/930/20.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Відповідно до частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Насамперед, колегія суддів звертає увагу, що Рада профспілкових комітетів ПАТ «Центренерго» звернулась у суд з позовом про визнання протиправними та скасування постанов Шевченківського РВ ДВС у м. Києві та Відділа примусового виконання рішень Департамента державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, якими поновлено виконання рішень, які перебувають на виконанні.

Частиною 5 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Відповідно до положень статті 10 зазначеного Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно з часиною 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною 3 статті 18 названого Закону закріплено права виконавця, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 351 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що на органи державної виконавчої служби покладено обов`язок по вчиненню у визначені Законом строки дій щодо виконання рішень.

З огляду на викладене, а також те, що питання правомірності поновлення виконавчих провадження є предметом розгляду в суді, колегія суддів приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості ефективного захисту прав позивача.

Як убачається зі змісту статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» перелік дій виконавчої служби щодо виконання рішення не є вичерпним, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для заборони вчиняти будь-які виконавчі дії по зазначеним виконавчим провадженням.

Посилання апелянтів на те, що вжиття заходів забезпечення позову порушує права стягувачів на виконання рішень судів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом. До того ж, зазначені у заяві виконавчі провадження були зупинені спочатку у зв`язку з відкриттям господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника - ПАТ «Центренерго», а згодом - у зв`язку з включенням останнього до переліку об`єктів великої приватизації. Наведене свідчить, що можливість зупинення примусового виконання рішень закріплена на законодавчому рівні.

Щодо заборони будь-яким органам державної виконавчої служби, в тому числі але не виключно, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Солом`янському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Голосіївському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Зміївському районному відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Обухівському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчиняти будь-які виконавчі дії,, колегія суддів звертає увагу, що зазначені органи державної виконавчої служби не є учасниками справи, до них позивачем не заявлені жодні вимоги, а отже заходи забезпечення позову в цій частині не охоплюються предметом розгляду цієї справи.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції у відповідній частині постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №640/7285/19.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 310, 312, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Шевченківського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року скасувати в частині заборони будь-яким органам державної виконавчої служби, в тому числі але не виключно, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Солом`янському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Голосіївському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Зміївському районному відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Обухівському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчиняти будь-які виконавчі дії.

У задоволенні заяви Ради профспілкових комітетів Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про вжиття заходів забезпечення позову до Міністерства юстиції України, Шевченківського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов, визнання протиправною бездіяльності в частині заборони будь-яким органам державної виконавчої служби, в тому числі але не виключно, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Солом`янському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Голосіївському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Зміївському районному відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Обухівському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчиняти будь-які виконавчі дії відмовити.

У решті ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді В.П. Мельничук

Я.М. Собків

(Повний текст постанови складений 10 вересня 2020 року.)