Справа № 640/11544/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року Справа № 640/11544/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 червня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу від 17.05.2019 № Ф-64379-17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків його позовної заяви, зокрема, шляхом наведення поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року позовну заяву повернуто у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з цим позовом за відсутності поважних причин.

При цьому, суд зазначив, що позивач отримав копію оскаржуваною ним податкової вимоги 16.05.2019, а до суду звернувся з цим позовом лише 26.05.2020, тобто з пропуском десятиденного строку на її оскарження, а також з того, що податковий орган належним чином, у відповідності з приписами податкового законодавства повідомив позивача про наявність у нього спірної заборгованості та направив копію оскаржуваної позивачем вимоги.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, наполягаючи на тому, що він не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки копію спірної вимоги він отримав лише 16.05.2020, а також зазначає, що до цього часу копію такої вимоги та лист щодо наявності в нього заборгованості податковий орган направляв на неправильну адресу, за якою він не зареєстрований та не проживає.

При цьому, апелянт наголошує, що законодавством передбачено право платника на оскарження податкової вимоги у 10-денний строк з дня її отримання, який, на його переконання, дотриманий.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що строк звернення до суду з позовом у цій справі не був ним пропущений, а також, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про відкриття провадження в цій справі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 було відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою позивача, встановлено строк для подання відзиву на неї та призначено судовий розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.

Нормативно-правове обґрунтування.

Так, відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною четвертою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до податкового органу вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це податкового органу, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Не підлягають оскарженню зобов`язання зі сплати єдиного внеску, самостійно визначені платником.

У разі якщо згоди з податковим органом не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного податкового органу або оскаржити вимогу до податкового органу вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Отже, законодавством регламентовано строк 10 днів для звернення до суду з адміністративним позовом щодо оскарження вимоги податкового органу про сплату недоїмки з ЄСВ.

Разом з тим, системний аналіз вищенаведених приписів спеціального законодавчого акта надає підстави стверджувати, що перебіг такого строку розпочинається з дня отримання особою відповідної податкової вимоги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржувану вимогу про сплату боргу від 17.05.2019 № Ф-64379-17 позивачем отримано 16.05.2020, а до суду з цим позовом він звернувся 26.05.2020, тобто з дотриманням 10-денного строку, регламентованого статтею 25 спеціального Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

При цьому, апеляційний суд зазначає, що жодних належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів, які б підтверджували отримання позивачем вказаної податкової вимоги раніше (до 16.05.2020) та/або, принаймні, направлення податковим органом позивачу саме вимоги від 17.05.2019 № Ф-64379-17, у матеріалах справи не міститься і відповідачем суду не надано.

Водночас, судова колегія також вказує, що наявна у справі копія зворотного поштового повідомлення не містить відомостей щодо направлення позивачу вимоги від 17.05.2019 № Ф-64379-17, а натомість у ньому зазначено вимогу від 04.2019, яка взагалі не є предметом спору в цій справі.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність достатніх та необхідних правових підстав вважати, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, установленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплено «право на суд» разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле. Проте ці права не є абсолютними та можуть обмежуватися, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення ЄСПЛ від 17.01.2012 у справі «Станєв проти Болгарії» та від 21.02.1975 у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що повернення позовної заяви в цій справі фактично унеможливить реалізацію права позивача на судовий захист, що є порушенням статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, враховуючи, що позивач вже звертався з цим позовом за правилами цивільного судочинства, але у відкритті провадження йому було відмовлено з визначенням адміністративної юрисдикції цього спору, апеляційний суд також враховує, що Європейський Суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Так, зокрема, у рішенні від 13.11.2018 у справі «Омельченки проти України» ЄСПЛ зазначив, що суперечливі приписи українських судів у визначенні юрисдикції по справі, у разі якщо це призвело до неможливості розгляду такої справи по суті, прирівнюються до відмови у здійсненні правосуддя.

Крім того, у рішенні від 21.12.2017 у справі «Шестопалова проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої її заявниці мав розглядатися у судах України.

У рішенні від 17.01.2013 у справі «Мосендз проти України» ЄСПЛ дійшов висновку, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами.

При цьому, судова колегія враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 27.06.2000 у справі «Ілхан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд враховує вказані вище рішення ЄСПЛ, оскільки відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви через пропуск строку звернення до суду та порушення права позивача на доступ до суду.

Відповідно до ст. 320 КАС України у редакції, чинній на момент розгляду колегією суддів апеляційної скарги, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 червня 2020 року - скасуванню, а справа направлення для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 червня 2020 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Судове рішення виготовлено 08 вересня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: