Справа № 620/1032/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1032/20 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року

у справі №620/1032/20 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2020 року до Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ), з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (надалі - відповідач), в якому просив суд: скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.11.2019 року № 0-2524, № 0-2524 та № 0-2524.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що спірні податкові повідомлення-рішення суперечать вимогам п.3.3.1, п.5.3.1, п. 6.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого 69 сесією Ніжинської міської ради від 08.07.2015 (зі змінами і доповненнями, прийнятими рішенням Ніжинської міської ради від 21-26 січня 2016 року № 4-6/2016) без врахування дійсних обставин справи та фактів, що стосуються дійсних розмірів будинку позивача, призначення приміщень та прибудов, які відносяться до його складу, згідно технічного паспорту. Невірно визначений в даному випадку статус позивача, особи з інвалідністю 2 групи, як суб`єкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначає, що є особою з інвалідністю 2 групи та згідно технічного паспорту власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якого 462,9 кв.м, а тому вважає, що не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

На адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі та зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого 22.12.2000 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу та листа Комунального підприємства "Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 24.06.2019 року № 34-403 ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 510 кв.м, що (а.с.44, 60).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухового майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстрація права власності за позивачем на житлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 510 кв.м відсутня (стор. 71-75 том І).

Контролюючим органом 22.11.2019 року винесено податкові повідомлення-рішення, а саме:

№0-2524 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 5270,85 грн (стор. 8 том І);

№ 0-2524 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 6120,00 грн (стор. 9 том І);

№ 0-2524 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 7120,24 грн (стор. 10 том І).

Вищезазначені податкові повідомлення-рішення позивачем отримані особисто 03.12.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (стор. 47 том І).

Не погоджуючись з прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом порушених прав.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є власником нежитлової будівлі, він не звільняється від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за об`єкт, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 510 кв.м., як наслідок оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними та такими, що скасуванню не підлягають.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Так, рішенням рішення Ніжинської міської ради (69 сесія 6 скликання) від 08.07.2015 "Про затвердження місцевих податків", зокрема податок на нерухоме майно складає 0,375 % - для інших будівель.

Відповідно до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України, податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно із підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Правовими положеннями підпункту «г» підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК України регламентовано, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки.

Згідно з підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів - платника податків, зокрема документів на право власності.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 510 кв.м є житловою, оскільки в матеріалах справи містяться дані з Комунального місцевого бюро технічної інвентаризації від 24 червня 2019 року, в яких зазначено, що позивач у 2015 році самочинно переобладнав нежитловий будинок в житловий, з житловою площею 184,6 кв.м.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухового майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстрація права власності за позивачем на житлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 510 кв.м відсутня.

Таким чином станом на час прийняття спірних рішень відповідачем, позивачем не зареєстровано будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 510 кв.м., як житловий будинок.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 позивач є власником вказаної будівлі (стор. 11-14 том І).

Відповідно до підпункту 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування, зокрема: а) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності); б) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки; в) будівлі дитячих будинків сімейного типу; г) гуртожитки; ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад; д) об`єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об`єкта на дитину; е) об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках; є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств; ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; з) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств; и) об`єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об`єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність; і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг; ї) об`єкти нежитлової нерухомості державних та комунальних дитячих санаторно-курортних закладів та закладів оздоровлення та відпочинку дітей, а також дитячих санаторно-курортних закладів та закладів оздоровлення і відпочинку дітей, які знаходяться на балансі підприємств, установ та організацій, які є неприбутковими і внесені контролюючим органом до Реєстру неприбуткових установ та організацій. У разі виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій декларація подається платником податку протягом 30 календарних днів з дня виключення, а податок сплачується починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій; й) об`єкти нежитлової нерухомості державних та комунальних центрів олімпійської підготовки, шкіл вищої спортивної майстерності, центрів фізичного здоров`я населення, центрів з розвитку фізичної культури і спорту інвалідів, дитячо-юнацьких спортивних шкіл, а також центрів олімпійської підготовки, шкіл вищої спортивної майстерності, дитячо-юнацьких спортивних шкіл і спортивних споруд всеукраїнських фізкультурно-спортивних товариств, їх місцевих осередків та відокремлених підрозділів, що є неприбутковими та включені до Реєстру неприбуткових установ та організацій. У разі виключення таких установ та організацій з Реєстру неприбуткових установ та організацій декларація подається платником податку протягом 30 календарних днів з дня виключення, а податок сплачується починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій; к) об`єкти нежитлової нерухомості баз олімпійської та параолімпійської підготовки. Перелік таких баз затверджується Кабінетом Міністрів України; л) об`єкти житлової нерухомості, які належать багатодітним або прийомним сім`ям, у яких виховується п`ять та більше дітей.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що будівля, яка належить позивачу на праві власності, не входить до об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування, згідно пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує з висновок суду першої інстанції, що посилання позивача як на доказ наявності у нього житлової будівлі за адресою: вул. Московська, 2-а, м. Ніжин, Чернігівська область, загальною площею 462,9 кв.м на технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, не може братися до уваги, оскільки дані обставина спростовані відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (у редакції, що діяла в 2017 році) ставка податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, нарахування по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: за 2017 рік складає: (510*3200*0,375%) =6200,00 грн; (510* 3723*0,375)=7120,24 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідач діяв на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, будь-яких прав та законних інтересів позивача порушено не було, а тому відповідно правові підстави для задоволення адміністративного позову відсутні та відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним позивній заяві, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а отже не є підставою для скасування рішення першої інстанції.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, зазначених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк