Справа № 540/988/20
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2020-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/988/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовнго провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач) до суду з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі-відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення від 10.03.2020р. №, №, №, рішення про застосування штрафних санкцій від 10.03.2020р. № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.03.2020р. №Ф-.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем проведена планова виїзна документальна перевірка, за результатами якої складено акт. Позивач не погоджується з порушеннями викладеними в акті перевірки щодо не нарахування податку на доходи фізичних осіб з підприємницької діяльності всього на суму 20273,24 грн., у т.ч. за 2017 рік на суму 3522,06 грн., за 2018 рік на суму 16751,18 грн.; заниження сум єдиного внеску з чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 рр. на загальну суму 24778,4 грн., в т.ч. за 2017 р. - на 4304,74 грн., за 2018 р. - на 20473,66 грн.; заниження суми військового збору від здійснення підприємницької діяльності всього на загальну суму 1689,44 грн., у т.ч. за 2017 рік на 293,51 грн., за 2018 рік на 1395,93 грн.; заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 22525,82 грн. та не надання вчасно та в повному обсязі повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою № 20 - ОПП за 2017-2018 роки.

На підставі вказаних висновків відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 10.03.2020р. №, №, №, рішення про застосування штрафних санкцій від 10.03.2020р. № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.03.2020р. №Ф-.

Обґрунтовуючи неправомірність вказаних актів індивідуальної дії, позивач посилається на реальність господарських операцій, що відбулись з контрагентом-постачальником ТОВ «ТД Оптима». Зокрема, позивач посилається на наявність усіх первинних бухгалтерських документів, факт реєстрації ТОВ «ТД Оптима» за тією ж адресою, що і директор цього Товариства, а також наявність рішення Харківського окружного адміністративного суду, яким задоволено позов ТОВ «ТД Оптима» про скасування податкових повідомлень-рішень.

З огляду на вищевикладене позивач просить скасувати акти індивідуальної дії, що прийняті за наслідками перевірки.

Ухвалою від 21.04.2020р. провадження у справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 21.05.2020р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, зі змісту якого убачається, що податковий орган позов не визнає. Зокрема, свою позицію обґрунтовує тим, що перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних з придбанням товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані, встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у період з жовтня 2017 по листопад 2018 року сформовано витрати за рахунок придбаних товарно-матеріальних цінностей (прожектори, світильники) від контрагента-постачальника ТОВ «ДТ «Оптима» на загальну суму 112629,1 грн. (без ПДВ), у т.ч. за 2017 рік- 19567,0 грн., за 2018 рік- 93062,1 грн.

В ході проведеної перевірки податковим перевіряючим встановлено, що не підтверджено факт поставки продукції від зазначеного контрагента до ФОП ОСОБА_1 . Отже, кошти, що надійшли від ФОП ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок ТОВ «ТД «Оптима» слід визнавати як суму попередньої оплати, здійсненої ФОП ОСОБА_1 .

Таким чином, перевіркою правильності визначення вартості, документально підтверджених, витрат, пов`язаних з придбанням товарно-матеріальних цінностей, що беруть безпосередню участь в отриманні доходу та відображені в податковій декларації про майновий стан і доходи встановлено їх завищення на загальну суму 112629,1 грн. (без ПДВ), у т.ч. за 2017 рік на 19567,0 грн., за 2018 рік на 93062,1 грн.

Також перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, а саме заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 20273,24 грн., у т.ч. за 2017 рік на 3522,06 грн., за 2018 рік на 16751,18 грн.

Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем не подано до контролюючого органу повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП за 2017-2018 роки, а саме: складське приміщення, офіс.

Підсумовуючи викладене, відповідач вважає позов необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) зареєстрований виконавчим комітетом Херсонської міської ради 22.12.1997р., код основного виду економічної діяльності 46.90 - Неспеціалізована оптова торгівля.

Взятий на облік до контролюючих органів 16.10.1997р. №193, перебуває на обліку в Херсонській ДПІ ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі.

Судом встановлено, що у період з 09.12.2019р. по 27.12.2019р. на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 77.4 статті 77, пункту 82.1 статті 82 ПК України, Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", наказу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 12.11.2019 № 404 була проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, за результатами якої складено акт від 09.01.2020 №30/21-22- 33-05/ НОМЕР_1 .

Відповідно до висновків вказаного акту, контролюючим органом зафіксовані наступні порушення:

1. п. 177.2, п. 177.4 ст.177 ПК України, а саме не нарахування податку на доходи фізичних осіб з підприємницької діяльності всього на суму 20273,24 гри., у т.ч. за 2017 рік на суму 3522,06 грн., за 2018 рік на суму 16751,18 грн.;

2. п.2 частини першої ст.7 Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" заниження сум єдиного внеску з чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 рр. на загальну суму 24778,4 грн., в т.ч. за 2017 р. - на 4304,74 грн., за 2018 р. - на 20473,66 грн.;

3. п. 177.4 ст. 177, п.п. 1.2 п. 16 прим. 1 підрозд. 10 розд. XX ПК України занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності всього на загальну суму 1689,44 грн., у т.ч. за 2017 рік на 293,51 грн., за 2018 рік на 1395,93 грн.;

4. п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України, а саме заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 22525,82 грн., у т.ч.:

- за жовтень 2017 - 1921 грн.;

- грудень 2017 - 1992 грн.;

- квітень 2018 -305 грн.;

- травень 2018 - 12499 грн.;

- червень 2018 - 1083 грн.;

- жовтень 2018 - 882 грн.;

- листопад 2018 - 3844 грн.

5. п.63.3. ст.63, п.117.1 ст.117 ПК України - платником вчасно та в повному обсязі не подано повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою № 20 - ОПП за 2017-2018 роки.

Позивач, не погоджуючись з викладеними висновками оскаржив акт перевірки. Результати розгляду заперечень позивача на акт перевірки викладені у листі №860/ФОП/21-22-33-05 від 04.03.2020р. ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, відповідно до якого податковий орган вказав не те, що висновки акту перевірки не спростовані позивачем.

На підставі акту від 09.01.2020 №30/21-22- 33-05/ НОМЕР_1 ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі прийняті:

- податкове повідомлення-рішення від 10.03.2020 року № за порушення п. 177.2, п. 177.4 ст.177 ПК України, а саме не нарахування податку на доходи фізичних осіб з підприємницької діяльності всього на суму 20273,24 грн., у т.ч. за 2017 рік на суму 3522,06 грн., за 2018 рік на суму 16751,18 грн.; за штрафними санкціями 10136,62 грн., а всього 33 409,86 грн.;

- рішення № від 10.03.2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску та вимогу про сплату боргу від 10.03.2020 року № Ф- (п.2 частини першої ст.7 Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" заниження сум єдиного внеску з чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 рр. на загальну суму 24778,4 грн., в т.ч. за 2017 р. - на 4304,74 грн., за 2018 р. - на 20473,66 грн.).

- податкове повідомлення-рішення від 10.03.2020 року № за порушення п. 177.4 ст.177, п.п. 1.2 п. 16 прим. 1 підрозд. 10 розд. XX ПК України, занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності всього на загальну суму 1689,44 грн., у т.ч. за 2017 рік на 293,51 грн., за 2018 рік на 1395,93 грн.; за штрафними санкціями 844,72 грн., а всього 2534,16 грн.

- податкове повідомлення-рішення від 10.03.2020 року № за порушення п. 198.1, п. 198.2, п.198.3 ст. 198 ПК України, а саме заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 22525,82 грн., у т.ч.: за жовтень 2017 - 1921 грн.; грудень 2017 - 1992 грн.; квітень 2018 -305 грн.; травень 2018 - 12499 грн.; червень 2018 - 1083 грн.; жовтень 2018 - 882 грн.; листопад 2018 - 3844 грн.; за штрафними санкціями 11262,91 грн., а всього 33788,73 грн.

Не погоджуючись з правомірністю вказаних актів індивідуальної дії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України господарські зобов`язання, а саме майново-господарські зобов`язання, виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, і є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.

Пунктом 14.1.36. ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 1 розділу І Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема з: придбання або виготовлення товарів та послуг; отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Платник податків не має права відносити до податкового кредиту суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 розділу V Кодексу).

Виходячи з положень абз.2 п. 198.6 статті 198 розділу V Податкового кодексу України лише в разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеним цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 200.1. ст. 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 200.2. ст. 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно п. 200.4. ст. 200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу; б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 201.14 статті 201 розділу V Кодексу визначено, що платники податку зобов`язані вести окремий облік операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об`єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з цим розділом.

Зведені результати такого обліку відображаються в податкових деклараціях, форма яких встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу. Платник податку веде реєстр виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді, у якому зазначаються порядковий номер податкової накладної, дата її виписки (отримання), загальна сума постачання та сума нарахованого податку, а також реєстраційний номер платника податку - продавця, який видав податкову накладну такому платнику податку. Форма і порядок заповнення реєстру виданих та отриманих податкових накладних встановлюються відповідно до вимог розділу II цього Кодексу (пункт 201.15 статті 201 розділу V Кодексу).

Із системного аналізу вказаних правових норм, можна дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 (далі - Закон №996-XIV), підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини другої статті 3 Закону №996-XIV на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Аналогічна позиція неодноразово викладалась Верховним Судом у постановах, зокрема від 16.04.2020р. у справі №813/2761/15.

Висновки відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються на безтоварності господарських операцій між позивачем - ФОП ОСОБА_1 та контрагентом-постачальником ТОВ «ТД Оптима», тож вирішуючи питання правомірності оскаржуваних актів індивідуальної дії, суд досліджує факт реальності господарських операцій між вказаними суб`єктами господарювання у перевіряємий період.

Так, судом встановлено, що 09.06.2017р. між ТОВ «Торговий дім «Оптима» (Постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір поставки №090617/5, відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити у терміни, передбачені цим Договором, а покупець зобов`язується приймати товарно-матеріальні цінності і сплатити за них.

Ціна, найменування і перелік товару, що поставляється, вказується в накладних, які є невід`ємною частиною договору (п.1.3 Договору). Ціна за одиницю товару встановлюється постачальником згідно накладних (п.2.1 Договору). Оплата товару за договором проводиться в національній валюті України на розрахунковий рахунок Постачальника (п.6.3 Договору).

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано, а судом досліджено: договір про надання послуг № 103988 від 24.02.2016р. між ТОВ «Нова пошта» та ФОП ОСОБА_1 , експрес-накладні про підтвердження пересилання та отримання товару від 15.12.2017; 26.01.2018; 14.02.2018; 14.02.2018; 22.03.2018; 28.03.2018; 13.04.2018; 15.05.2018; 31.08.2018; 03.09.2018; 27.11.2018; 04.12.2018, видаткові накладні № 2829 від 24.10.2014; № 3375 від 04.12.2017; № 3433 від 11.12.2017; № 39 від 11.01.2018; № 130 від 26.01.2018; № 225 від 09.02.2018; № 241 від 13.02.2018; № 432 № 433 від 19.03.2018; № 466 від 27.03.2018; № 667 та № 666 від 11.04.2018; № 761 від 23.05.2018; № 841 від 08.06.2018; № 1379 від 29.08.2018; № 1393 від 31.08.2018; № 2074 від 26.11.2018; №2117 від 30.11.2018, рахунки-фактури № 13278 від 24.10.2017;№ 15707 від 01.12.2017; № 16080 від 08.12.2017; № 173 від 10.01.2018; № 755 від 24.01.2018; № 1024 від 30.01.2018; № 1552 від 09.02.2018; № 2749 від 16.03.2018; № 3002 від 23.03.2018; № 4534 від 08.05.2018; № 5519 від 08.06.2018; № 7948 від 27.08.2018; № 8068 від 30.08.2018; № 11409 від 22.11.2018; № 11702 від 29.11.2018), виписки з рахунку за 24.10.2017 року; за 01.12.2017; за 08.12.2017, платіжні доручення від 11.01.2018; 26.01.2018; 31.01.2018; 12.02.2018; 19.03.2018; 26.03.2018; 08.05.2018; 08.06.2018; 29.08.2018; 31.08.2018; 23.11.2018; 30.11.2018, податкові накладні №280 від 24.10.2017; №13 від 01.12.2017; №74 від 08.12.2017; №39 від 11.01.2018; №131 від 26.01.2018; № 174 від 31.01.2018; № 73 від 12.02.2018; №72 від 19.03.2018; № 111 № 26.03.2018; № 30 від 08.05.2018; № 53 від 08.06.2018; № 153 від 29.08.2018; № 170 від 31.08.2018; № 168 від 23.11.2018; № 230 від 30.11.2018.

Вищевикладені факти податковим органом не оспорюються та не спростовуються.

Нереальність вказаних господарських операцій податковим органом обґрунтовується відсутністю у базах даних інформації щодо нерухомого майна та транспортних засобів у контрагента позивача ТОВ «ТД Оптима»; неможливістю проведення зустрічної звірки ТОВ «ТД «ОПТИМА», у зв`язку з відсутністю підприємства та його посадових осіб за юридичною адресою; невідповідність між придбаними та реалізованими товарно-матеріальними цінностями контрагентом позивача.

У зв`язку з вищезазначеним, податковий орган дійшов до висновку, що на підприємстві ТОВ «ТД Оптима» відсутні відповідні ресурси, необхідні для здійснення наведених господарських операцій, а саме немає складських, офісних приміщень, де могли б зберігатись дані товари, відсутні транспорті засоби та земельні ділянки, які могли б бути використані.

У зв`язку з вищенаведеним, перевіряючий дійшов до висновку про те, що не підтверджено факт поставки продукції від зазначеного контрагента до ФОП ОСОБА_1 . Отже, кошти, що надійшли від ФОП ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок ТОВ «ТД «Оптима» слід визнавати як суму попередньої оплати, здійсненої ФОП ОСОБА_1 .

Таким чином, перевіркою правильності визначення вартості, документально підтверджених, витрат, пов`язаних з придбанням товарно-матеріальних цінностей, що беруть безпосередню участь в отриманні доходу та відображені в податковій декларації про майновий стан і доходи встановлено їх завищення на загальну суму 112629,1 грн. (без ПДВ), у т.ч. за 2017 рік на 19567,0 грн., за 2018 рік на 93062,1 грн. Перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, а саме заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 20273,24 грн., у т.ч. за 2017 рік на 3522,06 грн., за 2018 рік на 16751,18 грн.

Разом з тим, зі змісту акту перевірки убачається, що податковий орган фактично вважає господарські операції виконаними та підтвердженими первинною бухгалтерською документацією, зокрема на сторінці 14 акту перевіряючим зазначено: «…Виконані господарські операції, хоч і підтверджені первинними документами між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «ТД Оптима», проте свідчать про нереальність взаємовідносин між суб`єктами господарювання.».

Суд також звертає увагу, що контролюючим органом не висловлено жодного зауваження щодо первинної бухгалтерської документації, складеної в ході господарських операцій, а також щодо діяльності позивача.

Крім того, з підстав неможливості проведення перевірки контрагентів контрагента-постачальника позивача - ТОВ «ТД Оптима», неможливості встановлення факту придбання останнім товарів по ланцюгу постачання, а також за результатами дослідження баз даних стосовно контрагентів контрагента-постачальника позивача, податковий орган зробив висновок про завищення позивачем податкового кредиту за жовтень 2017р.-листопад 2018р. на загальну суму 22525,82 грн.

Зокрема, податковим органом в акті перевірки зазначається: «надані для перевірки ФОП ОСОБА_1 первинні документи хоча й відповідають зовнішнім формальним ознакам, проте не відображають реального руху ТМЦ між ФОП ОСОБА_1 та вищезазначеним контрагентом ТОВ «ТД Оптима», тобто є недостовірними» (стор.33 акту).

Суд зауважує, що податковим органом не досліджувалась подальша реалізація (використання у господарській діяльності) товару, придбаного у контрагента-постачальника ТОВ «ТД Оптима». Разом з тим судом досліджено та встановлено факт подальшої реалізації товару, придбаного у контрагента-постачальника ТОВ «ТД Оптима», що підтверджується наступними документами:

- Видатковими накладними №РН-ПШ01792 від 22.06.2018р., №РН-ПШ01420 від 22.05.2018р., №РН-ПШ01686 від 12.06.2018р., №РН-ПШ01871 від 30.06.2018р., №РН-ПШ01905 від 04.07.2018р., №РН-ПШ01936 від 06.07.2018р., №РН-ПШ02165 від 31.07.2018р., №РН-ПШ01963 від 10.07.2018р., №РН-ПШ01644 від 07.06.2018р., №РН-ПШ01646 від 07.06.2018р., №РН-ПШ01798 від 23.06.2018р., №РН-ПШ01522 від 30.05.2018р., №РН-ПШ01219 від 04.05.2018р., №РН-ПШ01379 від 17.05.2018р., №РН-ПШ01384 від 17.05.2018р., №РН-ПШ01413 від 22.05.2018р., №РН-ПШ01385 від 18.05.2018р., №РН-ПШ00926 від 30.03.2018р., №РН-ПШ00807 від 29.03.2018р., №РН-ПШ01277 від 08.05.2018р., №РН-ПШ00614 від 12.04.2018р., №РН-ПШ00822 від 29.03.2018р., №РН-ПШ00791 від 28.03.2018р., №РН-ПШ00800 від 28.03.2018р., №РН-ПШ00734 від 23.03.2018р., №РН-ПШ00684 від 19.03.2018р., №РН-ПШ00643 від 14.03.2018р., №РН-ПШ00758 від 26.03.2018р., №РН-ПШ00386 від 13.02.2018р., №РН-ПШ00240 від 30.01.2018р., №РН-ПШ00306 від 05.02.2018р., №РН-ПШ00387 від 13.02.2018р., №РН-ПШ00495 від 26.02.2018р., №РН-ПШ00410 від 15.02.2108р., №РН-ПШ00136 від 19.01.2018р., №РН-ПШ00939 від 16.04.2018р., №РН-ПШ00778 від 27.03.2018р., №РН-ПШ00618 від 12.03.2018р., №РН-ПШ00061 від 12.01.2018р., №РН-ПШ00201 від 25.01.2018р., №РН-ПШ00224 від 27.01.2018р., №РН-ПШ00125 від 18.01.2018р., №РН-ПШ03907 від 06.12.2017р., №РН-ПШ03337 від 25.10.2017р., №РН-ПШ03374 від 27.10.2017р., №РН-ПШ03493 від 06.11.2017р., №РН-ПШ03804 від 29.11.2017р., №РН-ПШ00552 від 02.03.2018р., №РН-ПШ03950 від 08.12.2017р., №РН-ПШ03949 від 08.12.2017р., №РН-ПШ04109 від 23.12.2017р., №РН-ПШ03829 від 30.11.2017р., №РН-ПШ03835 від 30.11.2017р., №РН-ПШ04113 від 25.12.2017р., №РН-ПШ01405 від 21.05.2018р.

- Податковими накладними № 68 від 13.04.2018р., №155 від 22.06.2018р., №124 від 17.05.2018р., №75 від 12.06.2018р., №200 від 30.06.2018р., №182 від 26.06.2018р., №10 від 03.07.2018р., №210 від 31.07.2018р., №32 від 05.07.2018р., №37 від 06.06.2018р., №169 від 23.05.2018р., №161 від 23.06.2018р., №212 від 30.05.2018р., №27 від 04.05.2018р., № 105 від 15.05.2018р., №110 від 16.05.2018р., № 148 від 21.05.2018р., №133 від 18.05.2018р., №159 від 29.03.2018р., №132 від 26.03.2018р., №169 від 26.04.2018р., №33 від 07.03.2018р., №166 від 29.03.2018р., №146 від 28.03.2018р., №150 від 28.03.2018р., № 124 від 23.03.2018р., №83 від 19.03.2018р., №50 від 14.03.2018р., №75 від 16.03.2018р., №119 від 26.01.2018р., №101 від 24.01.2018р., №31 від 05.02.2018р., №133 від 20.01.2018р., №118 від 26.01.2018р., №121 від 21.02.2018р., №15.02.2018р., №72 від 19.01.2018р., №67 від 13.04.3018р., № 144 від 27.03.2018р., №136 від 22.02.2018р., №27 від 12.01.2018р., №108 від 25.01.2018р., №126 від 27.01.2018р., №70 від 18.01.2018р., №37 від 06.12.2017р., № 156 від 25.10.2017р., №128 від 19.10.2017р., №5 від 06.11.2017р., №230 від 27.11,2017р., №5 від 02.03.2018р., №67 від 08.12.2017р., № 14 від 04.12.2017р., №183 від 23.12.2017р., №261 від 30.11.2017р., №173 від 21.11.2017р., №186 від 25.12.2017р., №145 від 21.05.2018р.;

- Платіжними дорученнями № 2615 від 13.04.2018р., №258 від 22.06.2018р., №1520 від 17.05.2018р., №1547 від 13.06.2018р., №334 від 01.08.2018р., №1569 від 26.06.2018р., №1094 від 03.07.2018р., №859053 від 01.08.2018р., №1258 від 05.07.2018р., №98 від 06.06.2018р., №3780 від 23.05.2018р., №266 від 13.07.2018р., №1448 від 30.05.2018р., №125 від 14.05.2018р., №1530 від 15.05.2018р., №1519 від 16.05.2018р., №505 від 21.05.2018р., №1419 від 21.05.2018р., №240 від 29.03.2018р., №924 від 26.03.2018р., №1372 від 26.04.2018р., №8 від 07.03.2018р., №1426 від 07.05.2018р., №198 від 26.04.2018р., №1427 від 07.05.2018р., №124 від 14.05.2018р., №837 від 19.03.2018р., №1185 від 14.03.2018р., №7 від 16.03.2018р., №1874 від 26.01.2018р., №100 24.01.2018р., №281 від 07.02.2018р., №246 від 29.01.2018р., №1875 від 26.01.2018р., №1372 від 21.02.2018р., №260 від 15.02.2018р., №1179 від 12.03.2018р., №2615 від 13.04.2018р., №663 від 24.04.2018р., №127 від 22.02.2018р., №4262 від 15.01.2018р., №1502 від 25.01.2018р., №87 від 19.02.2018р., №1254 від 14.12.2017р., №4637 від 30.10.2017р., №383 від 19.10.2017р., №742 від 22.01.2018р., №1845 від 27.11.2017р., №679 від 02.03.2018р., №5932 від 11.12.2017р., №5752 від 04.12.2017р., № 1152 від 16.02.2018р., №1034 від 04.12.2017р., №119 від 21.11.2017р., №4774 від 28.12.2017р., №223 від 25.05.2018р.

Суд звертає увагу, що податковим органом не надано доказів відсутності реєстрації зазначених вище податкових накладних у ЄРПН.

Наявність договору між позивачем та контрагентом ТОВ «ТД Оптима» не заперечуються відповідачем, як і не заперечується наявність договору між позивачем та ТОВ «Нова Пошта», а також реєстрація податкових накладних в ЄРПН. Усі договори долучені до матеріалів справи, а їх зміст досліджений в судовому порядку.

Щодо доводів податкового органу про неможливість реального виконання контрагентом-постачальником умов договору у зв`язку з відсутністю у останнього нерухомого майна (офісу, складських приміщень, тощо) та транспортних засобів, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2020р. у справі № 520/942/19 зазначив, що платник здійснює фінансово-господарську діяльність на власний ризик, а податкове законодавство, у свою чергу, не містить положень, які б дозволяли контролюючому органу оцінювати господарську діяльність суб`єкта господарювання з точки зору її доцільності, раціональності чи ефективності.

Доцільність вибору форми здійснення господарських операцій (самостійно або із залученням третіх осіб) є виключною прерогативою підприємства. Суб`єкти господарювання мають самостійність при здійсненні своєї господарської діяльності.

Так, судом встановлено, що поставки придбаного товару були здійснені третьою особою - Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», з яким позивач уклав договір 24.02.2016р. №103988.

Крім того, висновки про відсутність достатніх матеріальних ресурсів контролюючим органом здійснено на підставі податкової інформації, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача та контрагентів контрагента позивача, проте така інформація також носить виключно інформативний характер та сформована фактично без дослідження первинних документів податкового обліку, а отже не є достатнім доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.

Аналогічна позиція неодноразово викладалась Верховним Судом у постановах, зокрема від 24.06.2020р у справі №826/23538/15.

У постанові від 20.03.2020р. у справі №520/942/19 Верховний Суд зауважив, що законодавство не містить застережень щодо необхідності суб`єкту господарювання необхідно контролювати стан податкового обліку його контрагентів, або ж наявності чи відсутності у них основних фондів.

Окремо суд зауважує, що податковим органом не надано жодного належного доказу на підтвердження неможливості контрагентом-постачальником ТОВ «ТД Оптима» реалізовувати позивачу товар.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95р. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95р. за № 168/704. Відповідно до норм вказаного Положення господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення. Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» одним із принципів бухгалтерського обліку є принцип превалювання сутності над формою, відповідно до якого операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, а здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Оцінивши наявні в матеріалах справи копії первинних документів, суд дійшов до висновку, що вищезазначені документи не мають дефекту форми, змісту або походження, які в силу частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Крім того, податковим органом також не викладено жодних зауважень щодо первинної документації, складеної в ході вчинення спірних господарських операцій та більш того, визнана їх відповідність зовнішнім формальним ознакам (стор.33 акту).

На думку суду, відсутність у базах даних інформації про транспортні засоби, виробничо-складські чи офісні приміщення не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкт господарювання здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах, що не було встановлено податковим органом шляхом проведення перевірок контрагента позивача.

Чинним законодавством не забороняються взаємовідносини з третіми особами у разі недостатності матеріальних ресурсів. Посилання відповідача на відсутність в базах даних вказаної інформації не є належним та допустимим доказом з огляду на те, що податковим органом не проведена перевірка вказаного суб`єкту господарювання, оскільки, відсутність таких даних може свідчити про порушення останніми вимог податкового законодавства.

Крім того, обставиною, яку може підтверджувати акт про неможливість проведення зустрічної звірки це непроведення зустрічної звірки. Вказаний акт не є носієм інформації про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.04.2020р. у справі №805/5017/15-а.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" Європейського суду з прав людини дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності". Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Розглядаючи справу "Інтерсплав" проти України про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини висловив свою думку, яка полягає в наступному: "коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань…". «…У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку…» (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України").

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини" як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.06.2020р. у справі №826/23538/15.

Податковим органом не спростовано, що внаслідок проведення даних операцій позивач мав намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, не підтверджено, що позивач не прагнув отримати вигоду виключно переважно за рахунок відшкодування з державного бюджету податку на додану вартість (безпідставного формування податкового кредиту). Відповідачем не доведено неотримання позивачем товару та послуг.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.04.2020р. у справі №805/5017/15-а.

Відповідачем не надано доказів невідповідності господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, їх збитковості або інших обставин, які б окремо або в сукупності свідчили, що вчинення таких операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Згідно з абзацами першим - третім пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування факту реєстрації податкових накладних, які складені під час здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, в Єдиному реєстрі податкових накладних, отже усі податкові накладні пройшли перевірку системою автоматичного моніторингу та були зареєстровані у порядку, встановленому чинним законодавством.

Податковим кодексом України або ж іншим нормативно-правовим актом не встановлено будь-яких обмежень, ніж наявність належним чином оформленої податкової накладної, щодо включення до податкового кредиту суми сплаченого податку, не встановлено обов`язку для позивача здійснювати контроль за веденням господарської діяльності та зобов`язань сплати податку до бюджету контрагентами.

Таким чином, у позивача було достатньо правових підстав для формування податкового кредиту.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пункт 138.2 статті 138 ПК України встановлює, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Отже, у податковому обліку з податку на додану вартість операції з придбання товарів (послуг) та суми податкового кредиту за такими операціями повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. Податковий кредит має бути обов`язково підтверджений податковою накладною.

Дослідивши надані сторонами докази та проаналізувавши норми законодавства, суд дійшов до висновку, що господарські операції, які відбулись між позивачем та його контрагентом-постачальником ТОВ «ТД Оптима» у перевіряємий період є реальними, факт їх вчинення в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності позивача підтверджується належними та допустимими доказами, а відтак позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суми ПДВ за результатами таких операцій. Податковий орган не надав суду доказів на підтвердження документування безтоварних операцій з метою формування фіктивного податкового кредиту та укладення нікчемних правочинів, які завідомо порушують публічний порядок та суперечать інтересам держави і суспільства.

Реальність господарської операції підтверджено фактом руху активів та зміною стану зобов`язань суб`єкта господарювання, а також наявністю інших юридичних фактів, що зумовлені результатами досягнення ділової мети у процесі здійснення законної підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення контролюючого органу, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Отже, наявність підтверджуючих документів та належним чином оформлені податкові накладні свідчать про правомірність включення сум ПДВ до податкового кредиту.

З огляду на встановлення факту реальності господарських операцій, суд вказує на неправомірність висновків податкового органу про те, що кошти, що надійшли від ФОП ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок ТОВ «ТД «Оптима» за вказаними операціями слід визнавати як суму попередньої оплати, здійсненої ФОП ОСОБА_1 .

Вказане тягне за собою неправомірне збільшення податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, військового збору, єдиного внеску та штрафних (фінансових) санкцій по вказаним податковим зобов`язанням.

Відповідно до положень ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Приписами Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 року №727 визначено: акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

З дослідженого акту перевірки вбачається, що посадові особи податкового органу, перевіряючи факти постачання позивачу контрагентом-постачальником товарів встановила їх реальність, однак у зв`язку із наявністю суб`єктивних сумнівів щодо господарської діяльності контрагента позивача та контрагентів контрагента позивача, відобразили в акті необґрунтовані доводи щодо наявності порушень в діяльності саме позивача. Разом з тим, податковим органом не наведено в акті та не надано до суду жодного доказу на підтвердження обґрунтованості суб`єктивних думок перевіряючих щодо наявності порушень у відображені позивачем доходів за результатами господарських операцій із контрагентом, які викладені в акті.

Суд зазначає, що податкові повідомлення-рішення, на підставі яких визначаються податкові зобов`язання платника податків, приймаються податковим органом за результатами безпосередньої оцінки фінансово-господарських документів, активів та інших обставин господарської діяльності особи, з дотриманням визначеної законом процедури, висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на неперевірених припущеннях чи суб`єктивних думках посадових осіб, а повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально.

Отже, судом встановлено, що кошти сплачені позивачем його контрагенту-постачальнику в оплату за поставлені товари, є пов`язаними з основною діяльністю позивача та підтверджуються документально.

Таким чином, за недоведеності відповідачем факту відсутності господарських взаємовідносин між позивачем та його контрагентами з приводу реалізації (поставки) товарів висновки податкового органу є безпідставними.

Враховуючи наведені обставини, суд зазначає, що висновки контролюючого органу, викладені в акті стосовно заниження податку на прибуток, на підставі якого прийняте оскаржуване податкове повідомлення - рішення ґрунтуються лише на суб`єктивних припущеннях перевіряючих та не підтверджені документами.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку відповідач, як суб`єкт владних повноважень не надав до суду жодного доказу на підтвердження правомірності прийнятих них актів індивідуальної дії.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем сплачено судовий збір в сумі 8408,00 грн. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі, сума судового збору підлягає відшкодуванню у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.03.2020 року;

№ - відповідно до якого збільшено грошове зобов`язання з ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 22525,82 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 11262,91 грн.;

№ - відповідно до якого збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на 20273,24 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 10136,62 грн.;

№ - відповідно до якого збільшено грошове зобов`язання з військового збору, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на 1689,44 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 844,72 грн.

Визнати протиправними та скасувати рішення від 10.03.2020р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, відповідно до якого донараховано 24778,40 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та нараховані штрафні санкції у розмірі 2908,31 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС України в Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі (73000, м. Херсон, пр-т Ушакова, 75, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 8408 (вісім тичяч чотириста вісім) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний

кат. 111060000