Справа № 280/2501/20
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

10 серпня 2020 року Справа № 280/2501/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., за участю секретаря судового засідання Фесик А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Запорізької обласної державної адміністрації,

до Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

за участі:

представника позивача Борисенкова В.С.

представників відповідача 1 Міняйло О.С., Мудрак Д.В.,

представника відповідача 2 Маслова М.А.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду до Запорізької обласної державної адміністрації (далі відповідач1), до Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації (далі відповідач2), в якому позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Запорізької ОДА від 16.03.2020 №26-к Про звільнення ОСОБА_1 ;

-поновити позивача на посаді помічника директора департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької ОДА з 19.03.2020. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді;

- стягнути з відповідача2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 16028,64 грн.

Ухвалою судді від 21.04.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.05.2020.

19.05.2020 підготовче засідання було відкладено на 16.06.2020.

16.06.2020 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 10.08.2020.

10.08.2020 у судовому засіданні, на підставі ст.243 КАС України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 229 КАС України, у судовому засіданні здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: звукозаписуючого пристрою "Акорд".

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. В обґрунтування позову зазначив, що розпорядження голови Запорізької ОДА від 16.03.2020 №26-к, яким звільнено позивачку з посади директора Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури обласної державної адміністрації за угодою сторін є протиправним та таким, що порушує права позивачки. Стверджує, що оскаржуване розпорядження було винесено без погодження дати звільнення, тобто за відсутності досягнення між роботодавцем і працівником угоди на підставі п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. Крім того, вважає, що звільнення відбулося з порушенням процедури, так як на час звільнення воно не було погоджено з органами виконавчої влади вищого рівня. Також, звільнення позивача з посади перешкоджає належному виконанню обов`язків Департаментом, в тому числі щодо організації роботи державного органу в умовах карантину, а також забезпечення виконання вимог законодавства щодо запобігання поширенню на території України короновірусу. Також звертає увагу, що її було звільнено в період перебування позивача на лікарняному та залишено поза увагою заяву про надання щорічної основної відпустки.

Представник відповідача1 заперечує проти позову з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву (вх. №22442 від 14.05.2020) та в додаткових обґрунтуваннях до відзиву (вх. №35968 від 06.08.2020), просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що 13.03.2020 ОСОБА_1 подала заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін з 18.03.2020 у зв`язку з чим було видано розпорядження голови обласної державної адміністрації від 16.03.2020 саме про її звільнення на підставі статті 86 Закону України «Про державну службу» у визначений нею строк. Щодо заяви позивача про відкликання заяви про її звільнення то вважає, що положення ст. 36 КЗпП України не поширюються на спірну ситуацію. Вказує, оскільки Кабінетом Міністрів України не встановлено порядок отримання погодження звільнення керівників структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, а також те, що на момент прийняття управлінського рішення, сторони досягли згоди та враховуючи бажаний строк звільнення, висловлений з боку позивача, було видано розпорядження голови обласної державної адміністрації. При цьому, з моменту звільнення позивачки розпорядженням голови ОДА було призначено в.о. директора Департаменту іншу особу. Щодо ненадання відпустки позивачу зазначає, що така заява надійшла 19.03.2020, тобто вже після її фактичного звільнення 18.03.2020 та виконання розпорядження голови від 16.03.2020 №26-к. При звільненні з посади ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за невикористані відпустки у повному обсязі. Крім того, на момент її звільнення відповідачу не було повідомлено про перебування на лікарняному.

Представник відповідача2 позов не визнає, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (вх. №22.972 від 19.05.2020). В обґрунтування поданого відзиву посилається на доводи аналогічні тим, що наведені відповідачем1.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

ОСОБА_1 з 13.11.2000 перебувала у трудових правовідносинах з Департаментом на різних посадах.

Розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації від 18.04.2019 року за №59-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації (далі -Департамент) з 19.04.2019 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом як переможця конкурсу (а.с. 9).

Розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації від 16.03.2020 № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п. 3 ч. 83, ст.ст. 86,89 Закону України «Про державну службу», за підписом першого заступника Голови Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_2 , ОСОБА_1 18 березня 2020 року було звільнено з посади директора Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури обласної державної адміністрації за угодою сторін (а.с. 11).

Не погоджуючись із розпорядженням від 16.03.2020 № 26-к, вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 05.01.2018 №5 затверджено Положення про Департамент промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації (а.с. 12-14).

Пунктами 1 та 16 вказаного Положення визначено, що Департамент промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації(далі Департамент) утворюється головою Запорізької обласної державної адміністрації, входить до складу обласної державної адміністрації, підпорядковується голові облдержадміністрації, а також підзвітний і підконтрольний Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, Міністерству енергетики та вугільної промисловості України, Міністерству інфраструктури України, Державному агентству з енергоефективності та енергозбереження України, Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. Департамент є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України та зі своїм найменуванням, власні бланки.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» №586-ХIV від 09.04.1999, Голови місцевих державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 цього Закону.

У свою чергу згідно із ст. 11 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»:

-керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій очолюють відповідні підрозділи і несуть персональну відповідальність перед головами відповідних державних адміністрацій за виконання покладених на ці підрозділи завдань.

-керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду та звільняються з посади головами відповідних державних адміністрацій за погодженням з органами виконавчої влади вищого рівня в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

-керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій зі статусом юридичних осіб публічного права здійснюють визначені Законом України "Про державну службу" повноваження керівника державної служби у цих структурних підрозділах.

З пояснень представника позивача з`ясовано, що 13.03.2020 ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення її з посади за згодою сторін з 18.03.2020 (а.с. 8).

Разом із тим, вже 16.03.2020 позивачкою на ім`я голови Запорізької ОДА подано іншу заяву в якій ОСОБА_1 зазначила, що її заява про звільнення була складена під психологічним тиском в стані сильного душевного хвилювання та не є заявою про звільнення за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України. З огляду на зазначене, позивач просила її заяву про звільнення з посади, подану 13.03.2020, вважати недійсною та залишити без розгляду.

Проте, Розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації від 16.03.2020 № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 », за підписом першого заступника Голови Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_2 , ОСОБА_1 18 березня 2020 року було звільнено з посади директора Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури обласної державної адміністрації за угодою сторін (а.с. 11).

Посилання позивача на той факт, що її було протиправно звільнено під час перебування на лікарняному, є необґрунтованим оскільки звільнення відбулось за угодою сторін.

Відповідачем2 визнається обізнаність перебування ОСОБА_1 на лікарняному, про що вона повідомила засобами телефонного зв`язку 16.03.2020.

Однак, ані Закон України «Про державну службу», ані КЗпП України не містить прямої заборони на звільнення працівника в період його хвороби з його ініціативи або за згодою сторін. Тому за наявності заяви працівника про звільнення роботодавець може звільнити працівника в період його тимчасової непрацездатності, якщо заздалегідь визначена дата звільнення припадає на такий період.

Також суд не бере до уваги й твердження позивача про порушення відповідачами приписів статті 3 Закону України «Про відпустки» в частині ненадання позивачці невикористаної щорічної основної відпустки, з тих підстав, що заява про надання такої відпустки була подана ОСОБА_1 19 березня 2019 року тобто вже після її фактичного звільнення 18 березня 2019 року.

Посилання представника Запорізької обласної державної адміністрації на те, що спірні правовідносини виникли на підставі Закону України «Про державну службу», норми якого і повинні застосовуватись до спірних правовідносин суд вважає обґрунтованими, але вони не свідчать про правомірність оскаржуваного позивачем розпорядження.

Так, у відповідності до приписів статті 86 Закону України «Про державну службу», державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Вказане свідчить, що угода сторін на звільнення не є самостійною підставою для звільнення державного службовця із займаної посади, а лише є підставою для звільнення державного службовця за власним бажанням раніше закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною 1 статті 86 Закону України «Про державну службу».

З урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що звільнення позивачки повинно було бути проведено за її власним бажанням з 18.03.2020 року за угодою сторін, оскільки Законом України «Про державну службу» не передбачено такої підстави для звільнення, як угода сторін, а передбачено припинення трудових правовідносин за власним бажанням державного службовця, який може бути звільнений з посади до закінчення двотижневого строку, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення.

Представник Запорізької обласної державної адміністрації у відзиві зазначає, що на момент прийняття суб`єктом призначення рішення (оскаржуваного розпорядження) про звільнення позивачки, сторони досягли згоди щодо її звільнення, разом з тим такі твердження не відповідають дійсності, оскільки на момент прийняття оскаржуваного розпорядження суб`єкту призначення вже було передано заяву позивачки про те, що заяву про звільнення з посади, подану 13.03.2020 року необхідно вважати недійсною та залишити без розгляду. Доказів зворотнього суду не надано.

Отже, можливо дійти висновку, що на момент прийняття оскаржуваного розпорядження та звільнення позивачки з посади, факт подання нею 16.03.2020 року заяви про недійсність заяви про звільнення з посади за угодою сторін та залишення її без розгляду свідчить про відсутність свідомого волевиявлення позивачки щодо звільнення з посади за власним бажання за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення до закінчення двотижневого строку, тобто оскаржуване розпорядження було винесено без погодження дати звільнення, тобто за відсутності взаємної домовленості між позивачем та суб`єктом призначення.

В постанові від 26.10.2016 року у справі 404/3049/15-ц Верховний Суд України зазначив, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

За приписами частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд вважає, що вказана правова позиція Верховного Суду України може бути застосована і до спірних правовідносин, які виникли у відповідності до приписів Закону України «Про державну службу».

Крім того, представник Запорізької обласної державної адміністрації стверджує, що звільнення позивачки з посади відбулося з дотриманням відповідної процедури, передбаченої для погодження призначення на посаду або звільнення з посади керівників структурних підрозділів місцевої державної адміністрації з органами виконавчої влади вищого рівня, оскільки така процедура не визначена Кабінетом Міністрів України.

Однак, суд не погоджується із такою позицією відповідача1 у зв`язку з наступним.

Як вже було зазначено вище, необхідність погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівників структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій з органами виконавчої влади вищого рівня передбачена статтею 11 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». При цьому відсутність визначеного Кабінетом Міністрів України Порядку такого погодження не звільняє суб`єкта призначення від виконання такого обов`язку.

До того ж, твердження відповідача1 про відсутність Порядку спростовується самим же відповідачем, оскільки Листами обласної державної адміністрації від 13.03.2020 №08-42/0737, №08-42/0736, №08-42/07-35, №08-42/0738 було направлено пакет документів до профільних органів виконавчої влади, а саме до Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Міністерства інфраструктури України, до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України щодо погодження звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. У подальшому такі погодження від вказаних органів державної влади було отримано, копії їх наявні в матеріалах справи, однак таке погодження відбулось вже після звільнення позивачкиіз займано посади, що є порушенням передбаченої Законом процедури звільнення.

Необхідність погодження звільнення позивачки з посади також передбачена і приписами пункту 8 Положення про Департамент промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, відповідно до якого Департамент очолює директор, який призначається на посаду і звільняється з посади головою обласної державної адміністрації згідно із законодавством про державну службу за погодженням з Міністерством економіки та торгівлі України, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Міністерством інфраструктури України, Державним агентством з енергоефективності та енергозбереження України, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації.в Відповдач 1 не спростовує той факт, що на момент прийняття оскаржуваного розпорядження та подальшого звільнення позивачки погодження на її звільнення, від органів виконавчої влади вищого рівня були відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що розпорядження від 16.03.2020 року за № 26-к «Про звільнення ОСОБА_1 » було винесене з порушенням вимог частини 2 статті 11, пункту 3 частини 1 статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та пункту 8 Положення про Департамент промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації, отже є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга зазначеної статті).

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так згідно довідки про доходи ОСОБА_1 від 13.04.2020 №241/05 (а.с. 34) за період січень-лютий 2020 року заробітна плата позивача склала 37400 грн.

При цьому, кількість відпрацьованих позивачем днів протягом січня-лютого 2020 складає 41 робочий день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 912,20 грн. (17250,16 грн. + 20149,84 грн.= 37400 грн. / 41 дні) за 1 календарний день.

Період вимушеного прогулу позивача складає 98 робочих днів та обраховується починаючи з першого робочого дня після звільнення - з 19.03.2020 року по день прийняття рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто 10.08.2020 року.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 89 395,60 грн. Указана сума утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу (98 робочих дів) на розмір середньоденного заробітку (912,20 грн.).

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч цим вимогам КАС України відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності оскаржуваного розпорядження.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на директора Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації з 19 березня 2020 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню, а саме у розмірі 18700 грн. (37400 грн. / 2) .

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної державної адміністрації (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний б. 164, ), Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний б. 164, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації №26-к від 16 березня 2020 року Про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації з 19 березня 2020 року.

Стягнути з Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 березня 2020 року по 10 серпня 2020 року у сумі 89395,60 грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 18700 грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту промисловості та розвитку інфраструктури Запорізької обласної державної адміністрації

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суду.

Повний текст рішення складено та підписано 10.09.2020.

Суддя Н.В. Стрельнікова