Справа № 826/4012/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2020 року м. Київ № 826/4012/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Капітал Груп»

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

від 09.12.2016 №,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Капітал Груп» (далі-позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі-відповідач), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.12.2016 №.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що висновки акта перевірки не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відповідачем при проведенні аналізу витрат паливно-мастильних матеріалів не враховано коригуючих коефіцієнтів, які стосуються кліматичних, дорожніх та інших умов експлуатації. Також позивач зазначає про відсутність обов`язку звернення до ДП «ДержавтотрансНДІпроект» для встановлення норм витрат палива належними позивачу автомобілями. Вказано, що позивачем здійснюється підприємницька діяльність на власний ризик та свій комерційний розрахунок, чинним законодавством не встановлено обо`язку підприємства здійснювати підприємницьку діяльність за безумовного безперервного доходу, не втрачаючи прибуток.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу №826/4012/17 до судового розгляду в судовому засіданні.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у письмових запереченнях проти позову послався на те, що в порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 та пункту 200.4 статті 200 Податкового колексу України, позивачем завищено від`ємне значення за січень 2016 року на суму 66923,19 грн., за лютий 2016 року на суму 7860,63 грн., за березень 2016 року на суму 26,67 грн., за квітень 2016 року на суму 19908,94 грн. та відповідно заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ а липень на суму 94720 грн. Вказано, що з поданою позивачем звітності не вбачається зв`язок між наданими послугами та реалізованими товарами з використанням легкових автомобілей в кількості 15 машин і як наслідок паливно-мастильних матеріалів та запчастин. Також позивачем не надано первинних документів, які підтверджують наявність відряджень працівників підприємства та не надано документів про наявність власних чи орендованих місць для стоянки транспортних засобів.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні 24.05.2018, судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження, відповідно до приписів статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві на підставі наказу від 20.10.2016 №6624 та направлення від 21.10.2016 №986/26-15-14-04-01 у період з 21.10.2016 по 10.11.2016 проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за липень 2016 року, за результатами якої складено акт перевірки від 17.11.2016 №282/26-15-14-04-01/37192853.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 та пункту 200.4 статті 200 Податкового колексу України, позивачем завищено від`ємне значення за січень 2016 року на суму 66923,19 грн., за лютий 2016 року на суму 7860,63 грн., за березень 2016 року на суму 26,67 грн., за квітень 2016 року на суму 19908,94 грн. та відповідно заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ за липень на суму 94720,00 грн.

На підставі вказаного акта перевірки від 17.11.2016 №282/26-15-14-04-01/37192853 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 09.12.2016 №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 94720,00 грн та застосовано штрафні санкції у сумі 23680,00 грн.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з підпунктом 14.1.179 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, податкове зобов`язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій (абзац 6 пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно, враховуючи визначення виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту, встановленого абз. «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, необхідно врахувати пункт 198.2 статті 198 Кодексу, яким встановлено дату виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту.

При цьому, слід зазначити пункт 198.3 статті 198 Кодексу, яким визначається податковий кредит звітного періоду. Також врахувати пункт 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, за яким платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

За визначенням пункту 198.6 статті 198 Кодексу не відноситься до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. При цьому, відповідно до пункту 201.7 статті 201 Кодексу податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Сукупний аналіз вищезазначених норм Податкового кодексу України свідчить про те, що право на податковий кредит виникає у платника податків лише після одержання податкової накладної, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон від 16.07.1999 №996-ХІ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі - Закон №996).

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Таким чином, підтверджуючі первинні документи складаються відповідно до вимог бухгалтерського обліку, з питань щодо правильності їх оформлення необхідно звертатись до Міністерства фінансів України.

Системний аналіз наведених законодавчих норм дає змогу дійти висновку, що обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій, а також зв`язку між фактом придбання товару (робіт/послуги), та подальшою господарською діяльністю.

Разом з тим, законодавець не визначив конкретного переліку документів, якими платник повинен підтвердити реальність виконання господарської операції, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Як зазначено в акті перевірки, товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Капітал Груп» придбало паливно-мастильні матеріалі в об`ємі 18032,161 л на суму ПДВ 56233,99 грн. та автозапчастини, послуги автомийки та шиномонтажу на суму ПДВ 31741,65 грн.

Також перевіркою встановлено, що відповідно до оборотно-сальдовою відомості по рахунку 105 «Транспортні засоби» за січень 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Капітал Груп» має на балансі легкові та вантажні автомобілі, автобуси, загальною кількістю 44 транспортні засоби, але до перевірки надано завірені належним чином копії свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу тільки на 15 транспортних засобів, з них 4 зареєстровано на інші підприємства - товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Капітал Груп» «Астра Лізинг» та товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Капітал Груп» «Український лізинговий фонд». Згідно з податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за 1 квартал 2016 року форми 1ДФ, відсутні відомості щодо співробітників позивача ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ), за якими обліковуються зазначені транспортні засоби.

Аналіз поданої позивачем звітності з ПДВ за період січень 2016 року - квітень 2016 року та липень 2016 року свідчить, що підприємство реалізувало за січень 2016 року - оренда автомобілів на суму ПДВ 2000 грн., лютий 2016 року- березень 2016 року на суму 0 грн., квітень 2016 року реалізація арахісу на суму 31250,00 грн., липень 2016 року реалізація автомобілів, монітору, принтеру та ін. на суму 10207 грн.

Відповідачем зроблено висновок, що не вбачається зв`язок між наданими послугами та реалізованими товарами з використанням легкових автомобілів у кількості 15 машин і як наслідок паливно-мастильних матеріалів та запчастин.

З матеріалів справи вбачається, що на запит відповідача позивачем були надані письмові пояснення від 10.11.2016 відносно цілей використання паливно-мастильних матеріалів, зокрема поїздки керівництва до контрагентів, підписання договорів, ведення переговорів, поїздки по судовим справам м.Житомир, м. Київ, поїздки торгового представника оптової торгівлі, працівників бухгалтерії, юридичного відділу, відділу збуту, обслуговування інших відділів компанії. Позивач зазначив, що здійснює господарську діяльність з оптового продажу сировини для кондитерської промисловості, надання послуг оренди транспортних засобів та інших послуг. У зв`язку з втратою основного контрагента - ТДВ «ЖЛ» позивач не здійснює оптового продажу сировини в обсягах, які мали місце у 2014-2015 роках, однак здійснює поїздки для підтримання контактів з постачальниками і потенційними замовниками, має виробничі потужності, чисельність співробітників складає 18 осіб, орендує офісне приміщення і має намір продовжувати господарську діяльність.

Суд зазначає, що позивачем не надано при проведенні перевірки належних доказів в підтвердження використання в господарській діяльності позивача придбаних паливно-мастильних матеріалів у січні-квітні 2016 року та липні 2016 року.

Крім того, інші витрати паливно-мастильних матеріалів, які позивач обґрунтовує поїздками керівництва та працівників, пов`язаними з господарською діяльністю позивача, документально не підтверджені, зокрема відсутні накази на відрядження, авансові звіти, первинні документи щодо фактичних витрат на відрядження, документи в підтвердження зв`язку відрядження з господарською діяльністю позивача, документи в підтвердження експлуатації транспортних засобів працівниками позивача або іншими особами, залученими за договором, в межах здійснення господарської діяльності, документи в обґрунтування застосованих норм списання витрат палива, незалежно від того, чи звертався позивач з відповідними заявами до ДП «ДержавтотрансНДІпроект».

За таких обставин, суд погоджується з висновками відповідача про обов`язок позивача відповідно пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України нарахувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість за січень-квітень 2016 року при здійсненні операцій з придбання паливно-мастильних матеріалів за відсутності доказів їх використання у господарській діяльності позивача.

Відповідно до підпункту «б» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Оскільки позивачем в порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 та пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України завищено від`ємне значення за січень-квітень 2016 року і внаслідок цього заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ за липень 2016 року на суму 94720,00 грн, суд дійшов висновку про правомірність винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення від 09.12.2016 №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 94720,00 грн та застосовано штрафні санкції у сумі 23680,00 грн.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.