Справа № 140/3655/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3655/20 пров. № А/857/7654/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Кушнерика В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року (прийняте в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Луцьку суддею Волдінером Ф.А.) в адміністративній справі № 140/3655/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м.Луцьку Волинської області про визнання протиправними дій та стягнення майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправними дій Управління Державної казначейської служби України у м.Луцьку Волинської області щодо відмови у поверненні йому незаконно стягнутих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору та стягнення з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку відповідача 35 402,72 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в період з лютого 2015 року по лютий 2018 року на підставі абзацу першого пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України з його пенсії утримувався податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. Рішенням Конституційного Суду від 27.02.2018 № 1-р/2018 у справі № 1-6-2018 відповідні правові норми визнано неконституційними. Відтак позивач вважає, що з його пенсії неправомірно було утримано в дохід державного бюджету кошти в сумі 35 402,72 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необрунтованим. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тим, що за час дії закону, визнаного в подальшому неконституційним, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір утримувалися з суми його пенсії протиправно та без будь-яких законних на це підстав. Внаслідок таких неправомірних дій йому було завдано майнову шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, Позивач перебуває на обліку в Луцькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області з 07.11.2001 та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до протоколу Луцького об`єднаного управління ПФУ у Волинській області № 3860 від 20.03.2018 за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року пенсійним органом з пенсії позивача було утримано і перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 32 400,11 грн. та військовий збір в сумі 3002,61 грн., а всього 35 402,72 грн. (а. с. 9-10).

16.12.2019 позивач звернувся із заявою до відповідача щодо відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним (а. с. 11 - 13).

Листом № 05-08/1943 від 24.12.2019 Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області повідомило позивача, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 за № 845, стягувач подає органу Казначейства в установлений спосіб документи зазначені у п. 6 цього Порядку. У разі надання вищевказаних документів управлінням буде повернуто кошти (а. с. 14).

Вважаючи протиправною відмову щодо відшкодування майнової шкоди, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Конституційного Суду від 27.02.2018 № 1-р/2018 не може бути застосоване до правовідносин з приводу списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 35 402,72 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, що завдана законом, який визнано неконституційним, оскільки на час утримання податків та зборів з пенсії позивача, а саме в період з лютого 2015 року по лютий 2018 року положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України були чинними та втратили чинність лише з 27.02.2018.

При цьому, суми утриманого податку на доходи фізичних осіб і військового збору з пенсії позивача не є збитками і не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів Державного бюджету.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Судом встановлено, що з лютого 2015 року по лютий 2018 року з пенсії позивача було утримано податок на доходи фізичних осіб в сумі 32 400,11 грн та військовий збір в сумі 3002,61 грн, а всього 35 402,72 грн (а. с. 9 - 10).

27.02.2018 Конституційний Суд України ухвалив рішення № 1-р/2018, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, якими передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

На думку позивача, визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" і втратою ними чинності з мотивів ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27.02.2018 свідчить про незаконне утримання коштів з його пенсії за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року, а тому його порушене право підлягає захисту шляхом компенсації відповідачем недоотриманих сум пенсії в розмірі 35 402,72 грн в порядку статті 152 Конституції України та статей 22, 1175 Цивільного кодексу України за рахунок Державного бюджету України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що частиною другою статті 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналогічна норма є в Законі України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII (далі - Закон № 2136-VIII) стаття 91 якого передбачає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Крім того, згідно із частиною першою статті 97 Закону № 2136-VIII суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Проте додаткове визначення (чи не визначення) у рішеннях Конституційного Суду України порядку їх виконання, не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац 6 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000, рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади.

Поняття прямої дії рішень Конституційного Суду у Законі не розкрито. Водночас у абзаці 2 пункту 2 рішення від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, Конституційний Суд України зазначив, що принцип прямої дії у часі закону чи іншого нормативно-правового акту потрібно розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що рішення Конституційного Суду від 27.02.2018 № 1-р/2018 не має ретроспективної дії в часі і не може бути застосоване до правовідносин, які виникнули в період з лютого 2015 року по лютий 2018 року.

Таким чином, положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України були чинними в період з лютого 2015 року по лютий 2018 року та втратили чинність лише з 27.02.2018, а тому відсутні підстави для списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 35 402,72 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, що завдана законом, який визнано неконституційним.

Додатково суд враховує правові висновки Верховного Суду, наведені в постановах від 22.05.2018 (справа № 755/3939/15-а; К/9901/1250/18), від 24.10.2018 (справа № 552/1027/15-а; К/9901/1477/18), від 20.11.2018 (справа № 825/552/18; К/9901/53744/18), від 05.12.2018 (справа № 453/686/15-а; К/9901/6794/18), від 16.04.2019 (справа № 318/2132/14-а; 2а/318/97/2014) та від 16.05.2019 (справа № 336/5032/15-а; К/9901/5208/19). У вказаних рішеннях суд касаційної інстанції зазначив, що фактичне оподаткування пенсій припинено з 27.02.2018, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 1-6/2018. Отже, на час виникнення спірних правовідносин положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України були чинними та підлягали застосуванню.

Крім того, щодо відшкодування завданої шкоди позивачу колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною першою, пунктом другим частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Водночас відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно із пунктом 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету відноситься відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене та те, що суми утриманого податку на доходи фізичних осіб і військового збору з пенсії позивача не є збитками, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вони не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів Державного бюджету.

Щодо решти обставин та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що такі не спростовують викладених вище висновків та на законність судового рішення не впливають, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позову.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року в адміністративній справі № 140/3655/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
М. П. Кушнерик
Постанова складена у повному обсязі 02 вересня 2020 року.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду