Справа № 500/2606/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2606/19 пров. № А/857/3712/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Заверухи О.Б., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування висновку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року про закриття провадження у справі (суддя першої інстанції Чепенюк О.В., м. Тернопіль, повний текст складено 06.03.2020),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправним та скасування висновку Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 28.03.2019 №3178/82-19 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 26.07.2018 вона звернулася до Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (далі - Петриківська сільська рада) із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0400 га у власність для індивідуального садівництва в межах села Петриків. Оскільки така заява протягом місяця не була розглянута, то позивачка з урахуванням статей 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) замовила проект землеустрою, про що повідомила сільську раду. У подальшому Петриківська сільська рада відмовила позивачці у затвердженні проекту землеустрою. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2019 скасовано відмову сільської ради та зобов`язано Петриківську сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність площею 0,0359 га для індивідуального садівництва в межах села Петриків. Не зважаючи на рішення суду, Петриківською сільською радою знову відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Одночасно позивачці стали відомі обставини, що на цю ж земельну ділянку надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_2 , проект якого було погоджено оскаржуваним висновком Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 28.03.2019 №3178/82-19. Позивач вважає, що зазначений висновок є незаконним і порушує її права на отримання земельної ділянки.

В обґрунтування вимог позивачка посилається на положення ЗК України, зокрема, щодо порядку формування земельних ділянок та погодження проекту землеустрою, норми Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 №3613-VI (далі - Закон №3613-VI), Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858- IV (далі - Закон №858-IV), Порядок ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (далі - Порядок №1051), Тимчасовий порядок взаємодії між територіальним органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру на період реалізації пілотного проекту із запровадження принципу екстериторіальності від погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру під час погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 №580 (далі - Тимчасовий порядок №580).

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 3 березня 2020 року провадження у справі було закрито.

Суд дійшов висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим і, зважаючи на суб`єктний склад та характер правовідносин у цій справі, має вирішуватись у порядку цивільного судочинства.

Із таким судовим рішенням не погодилася ОСОБА_1 й подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило скасувати рішення та постановити нове - про відмову в позові. Обгрунтовуючи незгоду, апелянт зазначив, що даний спір пілягає розгляду саме адміністративним судом, оскільки предметом оскарження є висновок Головного управління Держгеокадастру у Київській області. Спір стосується виключно проведення перевірки проекту землеустрою на його відповідність вимогам законів та не є спором про право, виник внаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.

У судовому засіданні представник апелянта Головатий Г.П. підтримав апеляційну скаргу та дав пояснення аналогічні викладеним доводам.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи. Про причини неявки суду повідомлено не було.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Суд, заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Суд першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26.07.2018 позивач звернулася до Петриківської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0400 га у власність для індивідуального садівництва, яка розташована в межах села Петриків Тернопільського району Тернопільської області (а.с.181).

Оскільки протягом одного місяця відповіді від сільської ради щодо результатів розгляду своєї заяви позивачка не отримала, то у порядку визначеному статтями 116, 118, 121 та 122 ЗК України за принципом «мовчазної згоди» 12.09.2018 уклала з ТОВ «Регіональний земельно-кадастровий центр «Галицькі землі»» договір №2009/18 на виконання робіт по розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0359 га для індивідуального садівництва за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (землі, не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів-пасовища) в межах села Петриків Тернопільського району Тернопільської області та замовила розроблення такого проекту.

24.09.2018 ОСОБА_1 письмово повідомила Петриківську сільську раду про замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0400 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована в межах села Петриків Тернопільського району, Тернопільської області та долучила до письмового повідомлення договір на виконання робіт по розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 182).

У подальшому Петриківською сільською радою листом від 26.09.2018 повідомлено ОСОБА_3 про те, що рішенням сесії від 19.09.2018 №1292 відмовлено їй у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0400 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована в селі Петриків Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 183-184).

02.11.2018 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 у власність площею 0,0359 га, розроблений ТОВ «Регіональний земельно-кадастровий центр «Галицькі Землі»», пройшов державну експертизу в Головному управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області та погоджений без зауважень (висновок про погодження проекту землеустрою від 02.11.2018 № 12610/82-18) (а.с. 175-190).

05.11.2018 Відділом у Тернопільському районі Міськрайонного управління у Тернопільському районі та м. Тернополі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області сформовано земельну ділянку з присвоєнням кадастрового номера :02:001:3165 (а.с.21).

06.11.2018 ОСОБА_3 подала до Петриківської сільської ради на затвердження проект землеустрою та просила надати їй у власність земельну ділянку за кадастровим номером :02:001:3165 для індивідуального садівництва.

16.11.2018 Петриківська сільська рада рішенням №1437 відмовила у затвердженні проекту землеустрою позивачці, у зв`язку з чим ОСОБА_3 29.11.2018 вдруге звернулася до Петриківської сільської ради із цим самим питанням. Рішенням сільської ради від 21.12.2018 року № 1471 знову відмовлено у затвердженні проекту землеустрою.

Такі відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та у затвердженні проекту землеустрою позивачка оскаржила до суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2019 у справі №500/296/19 визнано протиправними та скасовано рішення Петриківської сільської ради від 19.09.2018 № 1292 про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, від 16.11.2018 № 1437 та від 21.12.2018 № 1471 про відмову ОСОБА_3 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, зобов`язано Петриківську сільську раду повторно розглянути заяву позивачки щодо затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність площею 0,0359 га для індивідуального садівництва в межах села Петриків (а.с.191-197).

Після рішення суду Петриківська сільська рада 09.09.2019 рішенням №1853 знову відмовила позивачці у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Разом з тим, на земельну ділянку, на яку претендує позивачка, в цей час розроблено та погоджено проект землеустрою ОСОБА_2 спірну земельну ділянку передано йому у власність.

Так, у матеріалах справи є наявні дві копії рішення Петриківської сільської ради під одним і тим самим номером і тією ж датою № 1193 від 31.08.2018, згідно з якими ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,0428 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення - рілля, в межах населеного пункту, в одному випадку, а в іншому то й же дозвіл тільки за рахунок земель сільськогосподарського призначення пасовища (а.с. 19, 84).

ТОВ «СМП ГЕОДЕЗІЯ» на замовлення ОСОБА_2 розробило проект землеустрою на спірну земельну ділянку, який було подано на погодження до органів Держгеокадастру (а.с.70, 72-129).

Висновком про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 14.03.2019 №4366/32-19, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Харківській області, ОСОБА_2 відмовлено в погодженні проекту землеустрою (а.с. 22, 73).

У подальшому Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області складено висновок від 28.03.2019 №3178/82-19, яким погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, склад угідь - пасовища, загальною площею 0,0359 га, яка знаходиться на території с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області ОСОБА_2 , що є предметом оскарження у цій справі (а.с.24).

Також судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що рішенням Петриківської сільської ради від 27.09.2019 № 1938 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0359 га у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі не надані у власність та постійне користування) за адресою село Петриків Тернопільського району Тернопільської області. Передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0359 га для ведення особистого селянського господарства за адресою село: Петриків Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:3165 (а.с. 230).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України, у частині першій якої зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналіз змісту статті 19 КАС України та статті 19 ЦПК України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень).

Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу першого частини першої, частини другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений у статті 118 ЗК України. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим (частина перша статті 118 КАС України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац другий частини сьомої статті 118 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (частина восьма статті 118 ЗК України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

Повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначає стаття 186-1 ЗК України.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша статті 186-1 ЗК України).

Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту (частина четверта статті 186-1 ЗК України).

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина п`ята статті 186-1 ЗК України).

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (частина шоста статті 186-1 ЗК України).

У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений). Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки. Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження (частина восьма статті 186-1 ЗК України).

Отже, за змістом наведених положень ЗК України до повноважень органів місцевого самоврядування - сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; а на територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, органи Держгеокадастру покладено повноваження щодо погодження чи відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності.

Процедура безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян включає певний алгоритм дій та поетапність процесу, одним з яких є погодження проекту територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України.

Судом встановлено, що в даному випадку на одну й ту ж земельну ділянку претендують дві фізичні особи: позивачка та третя особа ОСОБА_2 .

При цьому, Петриківською сільською радою прийнято рішення, яке визначене ЗК України у процедурі безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, про затвердження проекту землеустрою та передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Слід зазначити, що захисту в адміністративному судочинстві підлягає тільки порушені права позивача.

Будь-які правовідносини між позивачкою та Головним управлінням у Київській області відсутні.

Основна мотивація позивачки при поданні позову зводиться до порушення оскаржуваним рішенням її права на отримання земельної ділянки.

При цьому оспорювання рішення органу, який погоджував проект землеустрою, як суб`єкта владних повноважень поглинається спором про речове приватне право (право власності на земельну ділянку), яке могло належати позивачці, проте з огляду на прийнятий висновок Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, який в подальшому реалізований через прийняття рішення Петриківською сільською радою про надання земельної ділянки у власність третій особі, право власності виникло саме у третьої особи, а тому захист права позивачки має відбуватися у порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після своєї реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Позивачка в своєму позові оскаржує рішення, яке перешкоджає їй отримати у власність земельну ділянку через реалізацію права на безоплатне отримання земельної ділянки третьою особою на цю ж земельну ділянку.

Оскільки в результаті прийняття оскаржуваного рішення щодо проекту землеустрою у подальшому ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку, тобто фактично оспорюване рішення було реалізоване, спір відповідно стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Слід зазначити, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачки у сфері публічно-правових інтересів, оскільки оскаржуваний висновок прийнятий щодо третьої особи, а стосується захисту її приватних інтересів, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Доводи представника апелянта щодо наявності у суді цивільного спору про оскарження рішення Петріківської сільської ради про надання у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки і скасування реєстрації права власності за вищевказаною особою, апеляційний суд відхиляє, оскільки тим самим підтверджується факт реалізації оскаржуваного рішення відповідача і виникнення між позивачем та третьою особою спору цивільного щодо права на земельну ділянку.

Обраний позивачкою спосіб захисту не усуває спору щодо права позивача на спірну земельну ділянку, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спір у цій справі про оскарження рішення про погодження проекту землеустрою третій особі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур). В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах. Розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала є законною і обгрунтованою.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану ухвалу з дотриманням норм процесуального і матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року про закриття провадження у справі без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді О. Б. Заверуха
М. П. Кушнерик
Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.