Справа № 320/6344/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6344/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції Василенко Г.Ю., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Кондрат Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Відповідач) у якому просила:

- визнати незаконними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Качанова М.О. щодо винесення постанови від 29.10.2019 року у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження;

- зобов`язати начальника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відновити провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду № 810/4565/18 виданого 12.07.2019 року про зобов`язання Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 25 квітня 2019 року, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, відповідно до п.3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.01.2019 року в справі № 810/4565/18 за позовом ОСОБА_1 до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року в справі № 810/4565/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Зобов`язано Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 25 квітня 2019 року, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, відповідно до п. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення набрало законної сили 13.06.2019 року.

12.07.2019 Київським окружним адміністративним судом, на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року в справі № 810/4565/18, видано виконавчий лист № 810/4565/18 про зобов`язання Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 25 квітня 2019 року, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, відповідно до п. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

19.07.2019 року до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області надійшла заява позивачки про примусове виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року в справі № 810/4565/18, в якій позивач просила прийняти до виконання виконавчий лист № 810/4565/18 виданий 12.07.2019 року.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Качанового М.О. від 31.07.2019 року відкрито ВП № 59648394 з примусового виконання виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду № 810/4565/18, який виданий 12.07.2019 року.

Вказаною постановою про відкриття ВП №59648394 від 31.07.2019 року, зокрема, боржнику запропоновано самостійно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Листом від 17.09.2019 року №132-103/03 Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області повідомило Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про те, що з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649, пенсійним органом було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 25.04.2019, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.

Також, боржником повідомлено, що виплата пенсії у збільшеному розмірі після перерахунку здійснюється ОСОБА_1 з 13.06.2019 року, тобто з дня набрання постановою суду законної сили.

Крім того, у листі зазначено, що виплата пенсії за період з 25.04.2019 року по 12.06.2019 року буде здійснена ОСОБА_1 , відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 «Про питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду».

На підтвердження зазначених у листі обставин пенсійним органом надано відповідачу протокол індивідуального перерахунку пенсії від 03.07.2019 року.

29.10.2019 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Качановим М.О. прийнято постанову у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з повним виконанням рішення суду (далі по тексту - оскаржувана постанова).

Зазначені обставини підтверджується копіями виконавчого провадження № 59648394, які надано відповідачем суду, і які досліджено судом апеляційної інстанції в повному обсязі (а.с.46-59).

Вважаючи незаконними дії старшого державного виконавця щодо прийняття оскаржуваної постанови та саму оскаржувану постанову протиправною, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області вчинило всі дії, передбачені чинним законодавством України, щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №810/4565/18, що свідчить про правомірність постанови старшого державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: 21.10.2019 року, тобто станом на момент прийняття оскаржуваної постанови).

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом п. 9 ч. 1 статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, з метою перевірки наявності підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, що мало місце у спірних правовідносинах, необхідним є з`ясування факту повного виконання рішення суду.

На підтвердження виконання судового рішення у виконавчому провадженні ВП №59648394 державним виконавцем не надано жодного належного доказу.

Крім того, безпідставними є посилання державного виконавця, які помилково взяті судом першої інстанції до уваги, на те, що, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області в повному обсязі виконано виконавчий лист № 810/4565/18, і зазначене підтверджується повідомленням останнього у листі від 17.09.2019 року №132-103/03.

Судом апеляційної інстанції досліджено в повному обсязі матеріали справи, та встановлено, що право ОСОБА_1 на перерахунок та виплату пенсії з 25 квітня 2019 року, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, відповідно до п. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено судовим рішенням, а саме: постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року, яка набрала законної сили.

Між тим, вказане рішення виконано пенсійним органом лише в частині виплати пенсії позивачці починаючи з 13.06.2019 року, тобто з моменту ухвалення постанови Шостим апеляційним адміністративним судом від 13.06.2019 року.

Разом з тим, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року в частині виконання рішення суду апеляційної інстанції за період з 25.04.2019 року по 12.06.2019 року не виконана боржником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області, у зв`язку з посиланнями на правові положення постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649.

Вказані посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області безпідставно взяті до уваги судом першої інстанції та надано їм оцінку, адже предметом спору в даній справі є оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 59648394 від 29.10.2019 року, а не дії боржника під час виконання рішення.

Також, державним виконавцем необґрунтовано обмежено право ОСОБА_1 на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року, яке є обов`язковим до виконання, в повному обсязі, а саме: в частині перерахунку та виплати пенсії останньої за період з 25.04.2019 року по 12.06.2019 року.

У даному випадку, державний виконавець має право закінчити виконавче провадження №59648394 лише у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення суду, згідно з виконавчим листом № 810/4565/18, виданий 12.07.2019 року, тобто виплатою, а не перерахунком усієї належної позивачці суми пенсії.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься, а відповідачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних доказів перерахунку та виплатити ОСОБА_1 , починаючи з 25 квітня 2019 року, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, відповідно до п. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Тобто, боржником не виконано в повному обсязі постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Зазначені обставини не дають державному виконавцю законних підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Качанова М.О. щодо винесення постанови від 29.10.2019 року у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження є протиправними та передчасними.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що для повного захисту прав позивача існує необхідність визнати протиправною та скасувати постанову від 29.10.2019 року у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження, адже залишення її чинною призведене до неповного захисту прав позивача.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного та ефективного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що скасування постанови від 29.10.2019 року у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження, у даному випадку є належним способом захисту порушеного права позивача.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що постанова від 29.10.2019 року у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження, винесена старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Качановим М.О., є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки рішення суду в повному обсязі боржником не виконано.

Щодо позовних вимог про зобов`язання начальника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відновити провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду № 810/4565/18 виданого 12.07.2019 року про зобов`язання Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 25 квітня 2019 року, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, відповідно до п.3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч.2 цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що з огляду на скасування оскаржуваної постанови від 29.10.2019 року у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження, відповідач не має альтернативної поведінки, окрім, як відновити провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду № 810/4565/18 виданого 12.07.2019 року.

Таким чином, зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб`єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.01.2006 року №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05.01.2000) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01.06.2006 у справі «Федоренко проти України» (заява № 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульоване Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Європейський суд з прав людини у пункті 53 рішення від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 і № 71378/10) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою частково задовольнити адміністративний позов.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою задовольнити частково адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Качанова М.О. щодо винесення постанови від 29.10.2019 року у ВП № 59648394 про закінчення виконавчого провадження.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 29.10.2019 року у виконавчому провадженні № 59648394 про закінчення виконавчого провадження, винесену старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Качановим М.О.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 07.09.2020 року