Справа № 380/4183/20
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4183/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Сільник Н.Є.

за участю:

представника позивачів - Петровського Ю.І.

представника відповідача - Хомик Н.А.

представника третьої особи Інституту біології тварин НААН України- Шарана М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Інституту біології тварин Національної академії аграрних наук України та Грядівської сільської ради Львівської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Інституту біології тварин Національної академії аграрних наук України та Грядівської сільської ради Львівської області про визнання протиправними та скасування наказів від 29.04.2020 № 13-5532/16-20-СГ, № 13-5540/16-20-СГ, № 13-5539/16-20-СГ, № 13-5534/16-20-СГ, зобов`язання вчинити дії, а саме зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району відповідно до графічних даних.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що Головне управління Держгеокадастру у Львівській області протиправно відмовило позивачам у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Позивачі, з посиланням на статтю 118 Земельного кодексу України, вказують на вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу це - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою. Зазначають, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є обставиною, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на землю, оскільки надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не тягне за собою юридичних наслідків для позивача, а є лише певним етапом у процесі передачі земельної ділянки у власність, реалізація якого може бути здійснена лише після затвердження розробленої документації із землеустрою. За наведених обставин позивачі вважають протиправним рішення ГУ Держгеокадастру у Львівській області, що полягали у відмові щодо відведення земельної ділянки у власність кожному із позивачів для ведення особистого селянського господарства; для належного захисту своїх прав позивачі просять суд зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Львівській області видати кожному з позивачів дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до ГУ Держгеокадастру у Львівській області).

Відповідач у встановлений законом строк подав відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач вказує, що за результатами розгляду клопотань позивачів прийняв накази про відмову щодо відведення земельної ділянки у власність кожному із позивачів для ведення особистого селянського господарства. При цьому відповідач посилається на те, що земельна ділянка знаходиться у користуванні третіх осіб із цільовим призначенням - для дослідних та навчальних цілей, а саме: відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЛВ № 004380, зареєстрованого 21.08.1996 за № 122 Львівському біотехнологічному центру УААН надано у постійне користування 314,7 га землі для сільськогосподарського призначення, з яких 270,0 га на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області.

Третя особа Інститут біології тварин НААН України подала письмове пояснення, в якому зазначила, що у свій час Львівський біотехнологічний центр Української академії аграрних наук здійснював землекористування земельною ділянкою площею 314,7 га, що знаходиться на території Грядівської та Грибовицької селищних рад на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 21.08.1996 серія II-ЛВ №004380. Вказує, що Інститут біології тварин НААН є правонаступником Львівського біотехнологічного центру УААН щодо землекористування земельною ділянкою площею 314,7 га, що знаходиться на території Грядівської та Грибовицької селищних рад Жовківського р-ну Львівської області на підставі низки постанов Президії УААН, перелічених ним у поясненні. Третя особа зауважує, що заявники бажають отримати дозвіл на розробку проектів землеустрою з метою подальшого отримання у власність земельних ділянок, що розташовані в межах земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні Інституту біології тварин НААН на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЛВ №004380; ця земельна ділянка з користування третьої особи не вилучалась, заяви про відмову від права користування вищевказаною земельною ділянкою третя особа не подавала. Інститут біології тварин НААН фактично використовує земельну ділянку (визначену в Державному акті на право постійного користування землею ІІ-ЛВ №004380 від 21.08.1996) за цільовим призначенням.

Третя особа Грядівська сільська рада Львівської області подала письмове клопотання, в якому просила справу розглядати за відсутності її представника.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав з мотивів, вказаних у позовній заяві, просив позов задовольнити. Вважає протиправним посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, як на правову підставу відмови, на дані державної статистичної звітності з земельних ресурсів форми 6-зем про те, що бажані земельні ділянки відносяться до земель сільськогосподарських науково-дослідних установ і навчальних закладів. Звертає увагу суду, що Наказ Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)» втратив чинність з 01.01.2016. Останнім звітнім періодом державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями за формою 6-зем є 2015 рік (станом на 01.01.2016).

У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві, просила в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник третьої особи Інститут біології тварин НААН просив у задоволенні позову відмовити з урахуванням обставин, викладених у письмових поясненнях.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 04.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 01.09.2020 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та за письмовою згодою всіх учасників справи розгляд справи по суті розпочатий в той же день після закінчення підготовчого провадження.

Заслухавши доводи представника позивачів та представника відповідача, пояснення представника третьої особи, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив такі правовідносини.

Позивачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (надалі - Відповідач) з клопотаннями про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області.

Розглянувши клопотання Позивачів Відповідач наказами від 29.04.2020 № 13-5539/16-20-СГ (адресований ОСОБА_4 ), від 29.04.2020 № 13-5532/16-20-СГ (адресований ОСОБА_1 ), від 29.04.2020 № 13-5540/16-20-СГ (адресований ОСОБА_2 ), від 29.04.2020 № 13-5534/16-20-СГ (адресований ОСОБА_3 ) відмовив у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області. При цьому Відповідач посилався на те, що земельна ділянка знаходиться у користуванні третіх осіб із цільовим призначенням - для дослідних та навчальних цілей, а саме: відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЛВ № 004380, зареєстрованого 21.08.1996 за № 122 Львівському біотехнологічному центру УААН надано у постійне користування 314,7 га землі для сільськогосподарського призначення, з яких 270,0 га на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області.

Позивачі не погоджуються із спірними наказами, тому оскаржили їх у судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізовується громадянами, юридичними особами й державою відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 3 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.«б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом «а» ч.3 ст.22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною 4 ст.122 ЗК України установлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом «в» ч.3 ст.116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені зазначеною статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із змісту наведених норм слідує, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до п.1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 333 від 29.09.2016р., відповідач є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядкований, а відповідно до п.п.13 п.4 цього Положення розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Даючи правову оцінку правомірності рішення відповідача про відмову позивачу в наданні дозволу для розроблення проекту землеустрою, суд враховує наступне.

Виходячи зі змісту ч.7 ст.118 ЗК України, початковим етапом надання земельної ділянки у власність громадянам у межах норм безоплатної приватизації є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дозвіл на розроблення якого приймається відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування (у розглядуваному випадку ГУ Держгеокадастру у Львівській області).

При цьому, в абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України встановлено конкретний і вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні відповідного клопотання громадянина та, відповідно, для ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є громадянами України та кожен має право на безоплатне набуття права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

В квітні 2019 року позивачі звернулися до ГУ Держгеокадастру у Львівській області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність кожному з позивачів для ведення особистого селянського господарства.

Відповідач відмовив позивачам у наданні такого дозволу і така відмова оформлена розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Суд зважає, що частиною сьомою статті 118 ЗК України визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми свідчить, що земельним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Отже, якщо особа, яка звернулася до відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, виконала усі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, то відповідно підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.

При цьому суд також звертає увагу на те, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, оскільки надання такого дозволу не є обставиною, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на землю, відтак надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не тягне за собою юридичних наслідків для позивача, а є лише певним етапом у процесі передачі земельної ділянки у власність, реалізація якого може бути здійснена лише після затвердження розробленої документації із землеустрою.

Аналогічна правова позиція висловлена постановах Верховного Суду від 27.02.2018 в справі № 545/808/17, від 22.02.2019 у справі № 813/1631/14, від 15 жовтня 2019 року в справі № 813/1922/14, від 30.04.2020 року в справі № 812/1313/18.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що земельні ділянки запропоновані до відведення учасникам бойових дій, входять до меж земельних ділянок, відображених у Державному акті на право постійного користування землею серії ІІ-ЛВ № 004380, оскільки відсутні межі та межові знаки земельних ділянок відображених у державному акті .

З приводу посилання представника відповідача на те, що спірні земельні ділянки відповідно до державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форма 6-зем) перебувають у фактичному користуванні третіх осіб, для дослідних та навчальних цілей, а саме у Інституту біології тварин НААН України, суд звертає увагу на наступне.

Наказ Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)», втратив чинність з 01 січня 2016 року. Останнім звітнім періодом державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями за формою 6-зем є 2015 рік (станом на 01.01.2016).

Окрім цього, дані по формі 6-зем. з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями має виключно інформаційний характер та не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінка інформації з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на підставі такої інформації.

Таким чином, враховуючи, що Наказ Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)», втратив чинність з 01 січня 2016 року у відповідача відсутні докази, які б підтверджували, що на момент прийняття оскаржуваних відмов земельні ділянки, які плануються до відведення позивачам, обліковуються як землі сільськогосподарських науково-дослідних установ і навчальних закладів.

З наведених міркувань суд дійшов висновку про те, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність кожному з позивачів для ведення особистого селянського господарства не ґрунтується на вимогах статті 118 ЗК України, відтак накази від 29.04.2020 № 13-5539/16-20-СГ , від 29.04.2020 № 13-5532/16-20-СГ, від 29.04.2020 № 13-5540/16-20-СГ, від 29.04.2020 № 13-5534/16-20-СГ про відмову у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області слід визнати протиправними та скасувати.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити дії, суд враховує наступне.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2019 у справі № 1.380.2019.002897 вже було визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо прийняття рішення за клопотаннями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району.

Тому у цьому випадку вимога позивача зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачам може бути вказівкою на спосіб відновлення порушеного права.

Наведений висновок також відповідає вимогам ч.4 ст. 245 КАС України, відповідно до яких у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно зі статтею статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши норми земельного законодавства, дослідивши зібрані докази, суд вважає, що відповідач не довів правомірність прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов є обгрунтованим, а тому його слід задовольнити.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, не визначених частиною сьомою статті 118 ЗК України свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, тому в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області надати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 29.04.2020 № 13-5532/16-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 29.04.2020 № 13-5540/16-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" про відмову у наданні ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 29.04.2020 № 13-5539/16-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" про відмову у наданні ОСОБА_4 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 29.04.2020 № 13-5534/16-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видати ОСОБА_4 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видати ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для особистого селянського господарства на території Грядівської сільської ради Жовківського району (відповідно до графічних даних наданих до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.09.2020.

Суддя Р.М. Брильовський