Справа № 806/2492/16
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/2492/16

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черноліхов Сергій Вікторович

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

03 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, стягнення суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, стягнення суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати судове рішення першої інстанції і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

31 липня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

01 вересня 2020 року представник відповідача подала до суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Позивач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 01.09.2020 року було винесено ухвалу.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог відповідно до ст. 308 КАС України, доводи викладені у відзиві, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року по 29 лютого 2016 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" від 26 лютого 2016 року №155, ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за особисті негативні якості, грубе порушення дисципліни, ігнорування вимог як наказів, так і доручень МВС України, Національної поліції, Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо зміцнення дисципліни і законності, Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року №1698-VII, скоєння вчинку, який дискредитує звання поліцейського, що виразилося у вимаганні та отриманні незаконної вигоди, що стало підставою для відкриття кримінального провадження стосовно працівників поліції, керуючись статтями 2, 12, 13 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України та Законом України від 23 грудня 2015 року №901-VIII, у вигляді звільнення оперуповноваженого Чуднівського відділення поліції Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Житомирській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції

Наказом Головного управління Національної поліції у Житомирській області "По особовому складу" від 29 лютого 2016 року №38 о/с звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого Чуднівського відділення поліції Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Вважаючи вказані накази протиправними, позивач 24 листопада 2016 року звернувся до суду для їх скасування.

Житомирським окружним адміністративним судом було прийнято рішення від 09 липня 2019 року, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року, позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2020 року касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області задоволено.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року у справі №806/2492/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду, з тих підстав, що судами попередніх інстанцій належним чином не було досліджено питання дотримання позивачем строків звернення до суду з даним позовом.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданих відповідачем доказів, а саме копії матеріалів досудового розслідування вбачається, що ОСОБА_1 та його захисник Галагуз В.В. ознайомилися з матеріалами кримінального провадження № 0000007, які серед іншого, містили в собі також копію оскаржуваного наказу від 26 лютого 2016 року №155 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", зокрема ОСОБА_1 на аркушах справи 75-76 - 29 березня 2016 року (а.с. 220 том 1).

А тому, оскільки позивач був ознайомлена з копією наказу 29 березня 2016 року, при цьому з адміністративним позовом до суду звернувся лише 24 листопада 2016 року, дійшов висновку, що адміністративний позов поданий з порушенням місячного строку, передбаченого для звернення до суду, та пропущений без поважних причин. При цьому обґрунтованих доказів наявності поважних причин такого пропущення суду позивач не надав.

Колегія суддів погоджується з виском суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно ч.1,2,3 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів враховує, що законодавче обмеження строку протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Крім того, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Положеннями ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав та інтересів.

При цьому, "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що про оскаржувані накази дізнався лише 21 листопада 2016 року після особистого його звернення до Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Вважає, що ознайомлення його з матеріалами кримінального провадження 29 березня 2016 року, в яких міститься наказ про накладення дисциплінарного стягнення, не свідчить про те, що він дізнався про порушення своїх прав саме 29 березня 2016 року.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 26 лютого 2016 року Головним управлінням Національної поліції у Житомирській області було винесено наказ № 155 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, в тому числі і ОСОБА_1

Наказом Головного управління Національної поліції у Житомирській області "По особовому складу" від 29 лютого 2016 року №38 о/с звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Суд апеляційної інстанції зазначає, що твердження апелянта про те, що він дізнався про існування оскаржуваних наказів лише 21 листопада 2016 року спростовуються наступним.

Так, в матеріалах справи містяться копії матеріалів досудового розслідування.

Відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29 березня 2016 року (а.с. 215-216 т. 1), вбачається, що ОСОБА_1 та його захисник Галагуз В.В. ознайомилися з матеріалами кримінального провадження № 0000007, які серед іншого, містили в собі також копію оскаржуваного наказу від 26 лютого 2016 року №155 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", зокрема, ОСОБА_1 на аркушах справи 75-76 - 29 березня 2016 року (а.с. 220 том 1).

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що наявність наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності без наказу о/с свідчить про те, що останній не реалізовано, з огляду на те, що як вбачається зі змісту вказаного наказу, в ньому чітко зазначено про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення зі служби в поліції.

Тобто, вказане свідчить, що позивач був обізнаний про оскаржувані накази ще в березні 2016 року.

Як встановлено судом під час апеляційного розгляду справи, позивач з 29.02.2016 року жодного разу на робочому місці не з`явився, тобто останній усвідомлював відсутність обов`язку виходу на службу у зв`язку з його звільненням, що додатково підтверджує факт його обізнаності про застосування до нього заходу дисциплінарної відповідальності у виді звільнення.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом об`єктивно сподівався, що його відсторонено від посади і подальша його праця, буде вирішена лише після скасування всіх обмежень та зобов`язань в рамках кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 19 лютого 2016 року до ОСОБА_1 було застосовано захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком два місяці.

При цьому, ОСОБА_1 ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу чому після спливу часу визначеного у вищевказаній ухвалі позивач не з`явився на робочому місці та не оскаржив вищезазначені накази до суду.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів щодо можливого продовження застосування відносно нього заходів у вигляді цілодобового домашнього арешту після спливу двухмісячного терміну, що могло б стати підтвердженням причин пропуску строку до суду з адміністративним позовом.

Більш того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до змісту заяви ОСОБА_1 від 21 листопада 2016 року, адресованої до т.в.о. начальника Чуднівського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області, разом з копією трудової книжки, з відміткою про його звільнення, вбачається, що ОСОБА_1 на момент звернення був достеменно обізнаний, що його звільнено зі служби в поліції.

Отже є очевидним, що перебіг строків позовної давності у даній справі розпочався, щонайменш 29.03.2016, саме в цей час, відповідно до наданих прокуратурою матеріалів, ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис особисто зі змістом оскаржуваних наказів, однак з позовом до суду звернувся лише в листопаді 2016 року.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу, який у відповідності до ст.ст. 72-76 КАС України підтверджував існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.

Отже, наведені позивачем підстави мають суб`єктивний характер та не позбавляли його можливості звернутися до суду з цим позовом у встановлені КАС України строки.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення адміністративного позову без розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.