Справа № 300/318/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/318/20 пров. № А/857/5285/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Калуської міської ради Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Микитюк Р.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 18 березня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним рішення Управління соціального захисту населення Калуської міської ради (далі УСЗН) про припинення виплати йому компенсаційних виплат непрацюючій працездатній особі, яка здійснює догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, а саме за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 26 січня 2019 року по 23 вересня 2019 року;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату йому компенсації як особі, яка здійснює догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, а саме за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не була нарахована та виплачена з 26 січня 2019 року по 23 вересня 2019 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 300/318/20 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що обставини даної справи свідчать про те, що оскаржуване рішення відповідача не ґрунтується на вимогах частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що є підставою для визнання його протиправним та скасування і задоволення позову.

У апеляційній скарзі УСЗН просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, щомісячна компенсаційна виплата призначається непрацюючим особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги. Оскільки позивач з 26 січня 2019 року по 23 вересня 2019 року перебував за межами України і не повідомив відповідача про таке, відповідно було прийнято рішення про припинення виплати такої компенсації.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому вважає, що судове рішення є законним, обґрунтованим та таким, що винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, УСЗН на підставі акту № 172 від 16 вересня 2019 року прийнято рішення, яким ОСОБА_1 припинено виплату компенсації за догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, у зв`язку з виявленням обставин, які впливають на призначення допомоги.

Повідомленням від 09 вересня 2019 року № 04-16/4107/08 відповідачем повідомлено позивача про перерахунок компенсації по догляду за особою, яка досягла 80-річного віку, відповідно до якого позивачу необхідно повернути переплачену суму у розмірі 274,15 грн. до 19 жовтня 2019 року, оскільки згідно інформації щодо перетинання державного кордону України громадянами України, отриманої з управління Державної прикордонної служби вх. № 2174/04-16/08 від 28 травня 2019 року встановлено факт перебування позивача за кордоном з 24 січня 2019 року.Зазначена сума позивачем була погашена добровільно, що відповідачем не заперечується.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач 18 жовтня 2019 року звернувся з заявою до Департаменту соціальної політики Івано-Франківської ОДА.

Оскільки відповіді не отримав, то повторно 21 листопада 2019 року направив скаргу на адресу Департаменту соціальної політики Івано-Франківської ОДА, у якій просив зобов`язати відповідача переглянути рішення про припинення йому компенсаційних виплат непрацюючій працездатній особі, яка здійснювала догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, та поновити виплату зазначеної компенсації з 25 січня 2019 року.

Департаментом соціальної політики Івано-Франківської ОДА на звернення позивача від 18 жовтня 2019 року з питання припинення виплати компенсації особі, яка здійснює догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, листом від 20 листопада 2019 року № М-3703/16-19 повідомлено про те, що згідно з інформацією Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України громадянами України (лист вх. № 2178/04-16/08 від 28 травня 2019 року) було встановлено факт перебування ОСОБА_1 за кордоном у 2019 році у період з 24 січня 2019 року по 26 січня 2019 року (3 дні), про що УСЗН не було повідомлено своєчасно, що й спричинило припинення позивачу зазначеної компенсації та здійснення її перерахунку із визначенням обсягу надміру виплачених йому коштів у розмірі 274,15 грн за період з 25 січня 2019 року по 30 вересня 2019 року, які підлягають до відшкодування. Одночасно повідомлено, що за новим зверненням позивача компенсаційні виплати непрацюючій особі, що здійснює догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, йому призначено з 24 вересня 2019 року у розмірі 200,70 грн щомісячно, а також державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям в розмірі 316,10 грн на місяць з 01 жовтня 2019 року.

Вважаючи рішення УСЗН з приводу припинення виплати компенсації протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Статтею 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Як передбачено статтею 7 Закону України «Про соціальні послуги», фізичним особам, які надають соціальні послуги, призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Серед основних принципів надання соціальних послуг, передбачених статтею 3 Закону України «Про соціальні послуги», зокрема, є принцип добровільності вибору отримання чи відмови від надання соціальних послуг.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, мають компенсаційний (заохочувальний характер) і не відносяться до соціальних гарантій.

Пунктом 1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 558 від 29 квітня 2004 року (далі Порядок № 558), передбачено, що непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).

Пунктом 5 Порядку № 558 встановлено, що компенсація призначається і виплачується структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради за місцем проживання, перебування особи, якій надаються соціальні послуги, з дня подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, та особою, яка їх потребує, заяв разом з документами, зазначеними у пункті 6 цього Порядку.

Відповідно до пункту 14 Порядку № 558 виплата компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, і покриття витрат на її доставку провадяться за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Як встановлено пунктом 15 цього Порядку, фізичні особи, які одержують компенсацію, зобов`язані повідомити структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають ці виплати, про обставини, які можуть вплинути на умови їх призначення та виплати. У разі виявлення таких обставин виплата компенсації припиняється з дня, що настає за днем виникнення таких обставин. У разі одержання у зв`язку з цим зайвих сум компенсації одержувачі повинні відшкодувати структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради надміру виплачені суми за весь період, коли фізична особа не мала права на одержання компенсації. Якщо одержувачем компенсації приховано або подано недостовірні дані, що вплинуло на встановлення права на призначення компенсації та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради: визначає обсяг надміру виплачених коштів та встановлює строки їх повернення; повідомляє отримувачу компенсаційної виплати про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі врахування надміру виплачених коштів під час виплати компенсації у наступних періодах проводить щомісячні відрахування на підставі своїх рішень у розмірі не більш як 20 відсотків суми, що підлягає виплаті. Якщо фізична особа отримала винагороду за роботу, яку виконувала менше календарного місяця, виплата компенсації не припиняється, а здійснюється перерахунок за фактичну кількість днів, протягом яких надавалися соціальні послуги. Якщо фізична особа, якій надаються соціальні послуги, перебуватиме на санаторно-курортному лікуванні або ж на стаціонарному лікуванні самостійно без супроводу та догляду з боку фізичної особи, яка надає соціальні послуги, виплата компенсації тимчасово припиняється та відновлюється на підставі заяви фізичної особи про продовження надання соціальних послуг та довідок про закінчення перебування на санаторно-курортному лікуванні або на стаціонарному лікуванні. Якщо фізична особа не повернула добровільно надміру виплачені суми, вони стягуються в судовому порядку на підставі заяви структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначив компенсацію.

З метою спрощення надання соціальних виплат через застосування принципу призначення усіх видів соціальної допомоги за однією заявою й підвищення контролю за правильністю призначення та надання усіх видів соціальної допомоги наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 вересня 2006 року № 345 затверджено Інструкцію щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги (далі Інструкція № 345).

Пунктом 5.1 Інструкції № 345 передбачено, що надання соціальної допомоги припиняється та поновлюється у випадках, передбачених відповідними нормативно-правовими актами, а також згідно із заявою отримувача допомоги.

Як слідує з матеріалів справи, оскаржуване рішення про припинення компенсаційної виплати відповідачем прийнято на підставі акту виявлення неповної або недостовірної інформації про доходи, майновий стан, виникнення інших обставин в осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги та житлової субсидії № 172 від 16 вересня 2019 року, відповідно до якого позивачем вчасно не повідомлено УСЗН про обставини, які можуть вплинути на умови призначення та виплати даної допомоги, а саме виїзд за кордон 24 січня 2019 року.

Оскільки було встановлено факт перетину ОСОБА_1 державного кордону з 24 січня 2019 року по 26 січня 2019 року за відсутності повідомлення про такі обставини, то відповідачем проведено розрахунок суми переплати позивачу за період з 25 січня 2019 року по 30 вересня 2019 коштів в сумі 274,15 грн.

Разом з тим, позивач зазначає, що його виїзд за межі України пов`язаний з необхідністю закупівлі засобів догляду за перестарілою бабусею, які в Україні значно дорожчі, а часом, і взагалі відсутні. Вказує, що у період, коли він був відсутній два дні, за бабусею здійснювався належний догляд, тобто він забезпечив фактичний догляд за своєю бабусею.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції надав обґрунтовану правову оцінку вказаним доводам сторін та вірно вказав, що встановлені у ході судового розгляду обставини не могли бути підставою для прийняття відповідачем рішення про припинення компенсаційної виплати і не здійснювати її в подальшому.

Приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зорема, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

На переконання апеляційного суду, оскаржуване позивачем рішення відповідача таким критеріям не відповідає, що свідчить про його протиправність.

Водночас судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Калуської міської ради Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 300/318/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко