Справа № 640/8132/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8132/20 Суддя першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Кобаля М.І. та Костюк Л.О.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Укрзалізниця» до Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року АТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61409085.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що виконавчий збір за своєю суттю є штрафною санкцією, яка застосовується до боржників за невиконання у добровільному порядку вимог виконавчих документів та як наслідок вчинення органом Державної виконавчої служби примусового виконання рішення. АТ «Укрзалізниця» просить врахувати, що виконало судове рішення самостійно та у повному обсязі, у зв`язку з чим підстави для стягнення виконавчого збору були відсутні. Крім того позивач звертає увагу на те, що відповідно до Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом забороняється вчинення виконавчих дій, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» від Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не надходив.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 268 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Справа за адміністративним позовом АТ «Укрзалізниця» належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що у Печерському районному відділі ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває на виконанні виконавче провадження № 60953820 щодо примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2019 року № 910/7176/19 про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Металургтранс» збитків, завданих незабезпеченням збереженості вагону, в розмірі 142972 грн 45 коп.

У рамках вказаного виконавчого провадження державний виконавець 11 січня 2020 року прийняв постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 14489 грн 35 коп.

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 лютого 2020 року було відкрите виконавче провадження № 61409085 з примусового виконання постанови від 11 січня 2020 року про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору в розмірі 14489 грн 35 коп.

Не погоджуючись із постановою державного від 28 лютого 2020 року, АТ «Українська залізниця» звернулося до суду із адміністративним позовом про визнання її протиправною та скасування.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Українська залізниця», суд першої інстанції виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 28 лютого 2020 року прийнята на підставі постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 11 січня 2020 року, яка у цій справі не оскаржується.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що заборона, встановлена п. 3 розділу ІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», не поширюється на стягнення грошових коштів, а також товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Оскільки позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 61409085 про стягнення з позивача на користь держави суми у розмірі 14489 грн 35 коп., тобто грошових коштів, на які вказаним Законом не встановлена заборона, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову АТ «Українська залізниця», оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Предметом позову є постанова від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61409085.

Постанова від 11 січня 2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 14489 грн 35 коп. може бути самостійним предметом оскарження, проте вимоги про визнання її протиправною та скасування у межах цієї справи АТ «Українська залізниця» не заявлялися та судом першої інстанції не розглядалися. У зв`язку з цим доводи скаржника про відсутність правових підстав для стягнення виконавчого збору судом не перевіряються як такі, що виходять за межі предмету доказування.

Доказів оскарження та скасування такої постанови в рамках іншої судової справи, позивач також не надав.

Перевіряючи обґрунтованість доводів АТ «Українська залізниця» щодо поширення на спірні правовідносини заборони вчиняти виконавчі дії, встановленої п. 3 розділу ІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», колегія суддів прийшла до таких висновків.

У відповідності до п. 3 розділу ІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» набрав чинності 20 жовтня 2019 року.

Станом на 20 жовтня 2019 року АТ «Українська залізниця» було включене до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, що міститься у додатку 2 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Предметом стягнення у виконавчому провадженні не є грошові кошти чи товари, що були передані в заставу за кредитними договорами. Як раніше зазначалося, у межах виконавчого провадження № 61409085 стягується виконавчий збір, а у межах виконавчого провадження № 60953820 - сума збитків, завданих розкомплектуванням вагону, що належить ТОВ «Металургтранс».

За таких обставин колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що заборона вчиняти виконавчі дії, передбачена п. 3 розділу ІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» поширюється на правовідносини, пов`язані зі стягненням з АТ «Українська залізниця» виконавчого збору.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з тим, що зазначена норма права створювала перешкоди для відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 11 січня 2020 року.

Позивач вважає, що державний виконавець повинен був керуватися п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та повернути виконавчий документ стягувачу.

Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження визначені в розділі III Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 4 розділу ІІІ Інструкції виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа. У разі наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 5 Закону, приватний виконавець має право повернути виконавчий документ без прийняття до виконання, про що зобов`язаний письмово повідомити стягувача із зазначенням підстави повернення та роз`яснити йому право оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувача подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 5 розділу ІІІ Інструкції у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Зазначені норми права вказують на те, що при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження державний чи приватний виконавець перевіряє наявність чи відсутність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання.

Такі підстави визначені саме у ч. 4 ст. 4 та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Натомість у ст. 37 вказаного Закону визначені підстави для повернення виконавчого документа стягувачу, які можуть настати або бути виявлені вже після відкриття виконавчого провадження.

Відтак, посилання АТ «Українська залізниця» на п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» як на підставу для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Положеннями п. 3 розділу ІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» дійсно встановлено заборону проведення виконавчих дій стосовно боржника - АТ «Українська залізниця».

Разом з тим винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією у розумінні Закону України «Про виконавче провадження». Винесення зазначеної постанови засвідчує, що державний виконавець здійснив перевірку виконавчого документа вимогам, що встановлені ст. 4 вказаного Закону та не виявив підстав для його повернення стягувачу без прийняття до виконання.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Важливим для вирішення справи є також те, що спірні правовідносини регулюються не лише Законом України «Про виконавче провадження», а й Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», є виконавчими документами.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» судові рішення та інші виконавчі документи в тексті цього Закону вживаються під узагальненою назвою «рішення суду».

Згідно з ч. 1 ст. 2 вказаного Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Отже, з огляду на особу боржника у виконавчому провадженні № 61409085 (АТ «Українська залізниця»), встановлення обставин, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», є підставою для застосування спеціального порядку виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 11 січня 2020 року, визначеного Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а не підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 15 травня 2020 року у справі № 904/5697/18. У вказаному судовому рішенні зазначено, що відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року № 904/5697/18 узгоджується з положеннями ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки можливість виконання рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства в порядку, встановленому цією статтею, зокрема за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, пов`язується з наявністю відкритого виконавчого провадження щодо цих стягнення коштів.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що постанова державного виконавця від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61409085 є законною, не суперечить вимогам ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 3 розділу ІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», а також узгоджується із положеннями ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

За таких обставин колегія суддів не встановила підстав для задоволення адміністративного позову АТ «Українська залізниця» та визнання протиправною і скасування зазначеної постанови.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновок суду першої інстанції про відмову в задоволення позовних вимог та не можуть бути підставою для скасування рішення від 22 червня 2020 року.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року - без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді М.І. Кобаль

Л.О. Костюк