Справа № 460/1636/19
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 вересня 2020 року м. Рівне №460/1636/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді С.А. Борискін, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області
про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області, в якому просив стягнути з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 13.05.2019 (включно), що складає 60 704,16 грн.

Мотивуючи вимоги позову зазначав, що відповідачем порушено вимоги ст.117 Кодексу законів про працю України, оскільки він у добровільному порядку не виплатив йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60704,16 грн. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 15.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 05.08.2019 на 09:00 год. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена ним у відзиві на позовну заяву від 29.07.2019, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначав на обґрунтування своєї позиції, що заборгованість по грошовому забезпеченню позивача утворилась з вини ПАТ "Рівнеазот", а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин вимог ст.117 Кодексу законів про працю України. При цьому, наголошував, що після погашення заборгованості ПАТ "Рівнеазот" Головне управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Рівненській області самостійно виконало зобов`язання перед позивачем у виплаті заборгованості із грошового забезпечення. Також відповідач не погоджувався з наведеним у позові розрахунком суми заборгованості та наголошував на необхідності врахування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив повністю відмовити у задоволенні позову (а.с.22-30).

Ухвалою суду від 15.07.2019 провадження у справі зупинено у зв`язку з переглядом судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 821/1083/17 (К/9901/2627/17) провадження № 11-1329апп18.

20.11.2019 відповідач подав заяву про уточнення розрахунку середнього заробітку, в якій вказав, що відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1005 № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Разом з тим, при обрахуванні середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням (червень-липень 2018 року) було допущено технічну помилку, зокрема було вирахувано військовий збір за ставкою 1,5%. Відповідно, середньоденне грошове забезпечення обраховане в сумі 229,94 грн. Врахувавши вимоги пункту 3 Порядку, відповідач зазначив, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить 233,45 грн., сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення за 264 календарних днів складає 61630,80 грн. Також відповідач вказав, що при виплаті такої суми позивачу підлягає нарахуванню податок на доходи фізичних осіб (18%) у розмірі 11093,54 грн., військовий збір (1,5%) в розмірі 924,46 грн., разом підлягає утриманню 12018,00 грн. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за вирахуванням обов`язкових платежів становить 49612,80 грн. Просив у разі задоволення позову в резолютивній частині рішення врахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вирахуванням податків та зборів, обов`язкових платежів (а.с.40-43).

Ухвалою суду від 27.05.2020 провадження у справі поновлено та призначено судове засідання з розгляду справи на 06.07.2020 на 11:30 год.

01.07.2020 відповідач подав письмові пояснення до відзиву, в яких просив при вирішенні судового спору, в разі задоволення позовних вимог, застосувати співмірність у визначенні розміру відшкодувань середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.51-55).

06.07.2020 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

Ухвалою суду від 13.07.2020 розгляд адміністративної справи відкладено до 30.07.2020 до 10:30 год.

28.07.2020 відповідач подав заяву про виправлення розрахунку середнього заробітку з врахуванням принципу співмірності. Вважав, що відповідно до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу може становити 45606,80 грн. (а.с.76-77).

Ухвалою суду від 30.07.2020 вирішено перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

У період з 17.08.2020 до 04.09.2020 головуючий суддя у справі перебував у відпустці.

Відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх зібраними у справі доказами, оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог закону, суд встановив та врахував таке.

Судом встановлено та не є спірним у межах даної справи, що у період з 30.10.2013 по 17.04.2017 та з 01.12.2017 по 01.08.2018 ОСОБА_1 проходив службу в Державному пожежно-рятувальному загоні Державної пожежно-рятувальної частини 1 Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Рівненській області з охорони об`єктів (ПАТ "Рівнеазот") (далі - ДПРЗ-1).

У період з 18.04.2017 по 30.11.2017 позивач проходив службу в Аварійно-рятувальному загоні спеціального призначення Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Рівненській області.

У період з 01.08.2018 по 22.08.2018 позивач проходив службу в Державному пожежно-рятувальному загоні Державної пожежно-рятувальної частини 5 Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Рівненській області (далі ДПРЗ-5).

Наказом Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Рівненській області від 22.08.2018 №219 "Про кадрові питання" (а.с.31) позивача звільнено зі служби цивільного захисту у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік), припинено контракт за пп.5 п.176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №593 (у зв`язку з сімейними обставинами), виключено з кадрів ДСНС України та знято з усіх видів забезпечення.

Зазначеним наказом від 22.08.2018 №219, начальника групи (головного бухгалтера) фінансово-економічного забезпечення Державного пожежно-рятувального загону (м.Сарни) управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Рівненській області зобов`язано провести повний розрахунок при звільненні та виплатити позивачу грошову компенсацію за 18 календарних днів невикористаної відпустки за 2018 рік.

Згідно з інформацією про нарахування та виплату грошового забезпечення сержанта служби цивільного захисту, пожежного рятувальника ДПРЧ-20 ДПРЗ-1 ГУ ДСНС України у Рівненській області з охорони об`єктів (ПАТ "Рівнеазот") позивачу, за період з 01.04.2017 по 17.04.2017 та з 01.12.2017 по 31.07.2018 нараховано до видачі - 58599,92грн., виплачено - 0,00 грн., не виплачено - 58599,92 грн.

Тобто, повний розрахунок з позивачем при звільненні проведено не було.

Поряд з цим, з інформації про нарахування та виплату грошового забезпечення сержанта служби цивільного захисту, майстра газодимозахисної служби ДПРЧ-9 ДПРЗ-5 ГУ ДСНС України у Рівненській області ОСОБА_1 судом встановлено, що позивачу, за період з 01.08.2018 по 22.08.2018 разом нараховано - 20603,12 грн., утримано - 3504,75 грн., всього до видачі - 17098,37 грн., виплачено - 17098,37 грн. (а.с.32).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 у справі №460/328/19, що набрало законної сили 23.04.2019, позов ОСОБА_1 до ГУ ДСНС у Рівненській області про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області на користь ОСОБА_1 нараховане та невиплачене грошове забезпечення за квітень, грудень 2017 та за період з 01.01.2018 по 31.07.2018 в сумі 58599,92 грн. (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень дев`яносто дві копійки).

Сума заборгованості - 58599,92 грн. фактично була зарахована на рахунок позивача у банку 14.05.2019 (а.с.8).

Позивач, вважаючи наявними підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України, звернувся до суду з даним позовом. При цьому, позивач визначив суму стягнення з урахуванням середньоденного заробітку в розмірі 229,94 грн. та кількості днів прострочення (календарних) - 264, що в добутку складає 60704,16 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд враховує таке.

Відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, у тому числі, порядок проходження служби цивільного захисту, соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту, врегульовані нормами Кодексу цивільного захисту України.

Частиною 1 статті 101 Кодексу цивільного захисту України визначено, що служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ч.1 ст.115 Кодексу цивільного захисту України держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Статтею 125 Кодексу цивільного захисту України визначено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.

Питання проходження служби цивільного захисту в Державній службі України з надзвичайних ситуацій визначено Кодексом цивільного захисту України та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №593.

Водночас, порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту до 14.09.2018 визначалися Інструкцією про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №475 від 23.04.2015, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.05.2015 за №544/26989, а з 14.09.2018 визначаються Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №623 від 20.07.2018, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за № 936/32388.

Вказаними нормативно-правовими актами визначено порядок проходження служби, однак жодним чином не визначено порядку та строків проведення розрахунку при звільненні зі служби цивільного захисту.

При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 в справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) дійшла висновку про те, що немає жодних підстав для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Матеріалами справи підтверджено, що остаточний розрахунок з позивачем, звільненим зі служби цивільного захисту 22.08.2019, фактично проведено відповідачем 14.05.2019 на виконання судового рішення від 21.03.2019 у справі № 460/328/19.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати грошового забезпечення поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у встановлені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.

Що стосується розміру середнього заробітку, то його слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд враховує, що в силу вимог пункту 6 Інструкції про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №475 від 23.04.2015, який був чинним до 14.09.2018, при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, відповідно до законодавства, чинного на час проходження позивачем служби та звільнення зі служби цивільного захисту, грошове забезпечення особам рядового та начальницького складу служби цивільного захисту нараховується за календарні дні.

Таким чином, розрахункова сума середньоденного грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту визначається шляхом поділу суми місячного грошового забезпечення на календарну кількість днів. Відповідно, при обрахуванні середнього заробітку особі рядового і начальницького складу слід враховувати виплачене грошове забезпечення за останні два повних календарних місяці перед звільненням, кількість перебування днів на службі в календарному обчисленні та кількість календарних днів затримки розрахунку при звільненні.

З інформації для обрахування середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби (червень-липень 2018 року) від 19.11.2019 №02-6218/08, наданої ГУ ДСНС у Рівненській області (а.с.44), слідує, що за два місяці служби перед звільненням грошове забезпечення позивача складало всього 14240,20 грн. (7120,10 грн. - за червень та 7120,10 грн. - за липень).

Відповідно до абзацу третього пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

З урахуванням наведеної правової норми, беручи до уваги кількість календарних днів в розрахунковому періоді - 61, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 233,45 грн. (14240,20 /61).

Суд встановив, що позивач звільнений зі служби 22.08.2018, отже саме 22.08.2018 є початком обрахунку періоду затримки розрахунку, не проведеного в цей день. Дата фактичного розрахунку з позивачем 14.05.2019, отже останнім днем терміну затримки розрахунку є 13.05.2019. З 22.08.2018 по 13.05.2019 (включно) минуло 264 календарних днів.

Відповідно до цього, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 61630, 80 грн. (233,45*264).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційності, суд зазначає таке.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Суд зазначає, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності, отже, покликання відповідача щодо відсутності його вини у спірних правовідносинах суд до уваги не бере.

При задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11 та Пленуму Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 № 13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18), та бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.10.2019 справа №806/2473/18, від 24.07.2019 справа № 805/3167/18-а, від 03.04.2019 справа № 662/1626/17, від 17.01.2019 справа № 2-1579/11.

З урахуванням викладеної правової позиції, суд зазначає таке.

Суд встановив, що позивачу при звільненні не виплачено суму заборгованості з грошового забезпечення при проходженні служби в ДПРЗ-1 з охорони об`єктів ПАТ "Рівнеазот" в розмірі 58599,92 грн., яка була стягнута в судовому порядку.

При цьому, як встановлено судом, станом на день звільнення 22.08.2018 відповідачем було нараховано до виплати позивачу 20603,12 грн., з яких утримано 3504,75 грн. та відповідно виплачено 17098,37 грн. (а.с.32).

Отже, загальний розмір належної до суми виплати на дату звільнення позивача становив 79203,04 грн. (58599,92+20603,12)

Із загальної до виплати позивачеві суми, тобто 79203,04 грн., 74% становить 58599,92 грн., стягнутої в судовому порядку заборгованості.

З огляду на істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком за період затримки розрахунку (61630,80 грн.) та враховуючи часткову виплату грошового забезпечення позивача при звільненні, на переконання суду, сума, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 відповідно до ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільнені становить 45606,80 грн. (з розрахунку: 61630,80*74%).

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні становить 45606,80 грн. (з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, які підлягають нарахуванню та утриманню роботодавцем під час виплати такого доходу на користь колишнього працівника).

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись ст.241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області (вул.Гетьмана Полуботка, 37, м. Рівне, 33028, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45606 (сорок п`ять тисяч шістсот шість) грн. 80 коп. (сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 07 вересня 2020 року.

Суддя С.А. Борискін