Справа № 200/6372/20-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2020 р. Справа№200/6372/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області

про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії

Представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського міського відділення про визнання неправомірними дій щодо невиплати страхових виплат за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року, зобов`язання виплатити заборгованість по страховим виплатам за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому в 1987 встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку з отриманою на виробництві травмою , тому має право на страхові виплати.

Знаходиться на обліку Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, де отримував виплати. З 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року страхові виплати було припинено.

Відповідач повідомив представника позивача, що, оскільки позивач проживає в Ізраїлі, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Вважає, що діями, що полягають у невиплаті заборгованості зі страхових виплат відповідач порушує конституційні права позивача, хоча між Україною та Ізраїлем не укладений міжнародний договір. Зазначає, що відповідач зобов`язаний виплачувати страхові виплати на підставі постанови КМУ від 09.08.2001 року № 998.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 18 серпня 2020 року.

Відповідно до наказу Донецького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року № 219/В-г суддя Голубова Л.Б. у період з 17.08.2020 року по 21.08.2020 року перебувала в щорічній основній відпустці, у зв`язку з чим, судове засідання відкладено на 01 вересня 2020 року.

Представник позивача до суду з`явився та надав клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Відповідачем надано письмовий відзив від 17.08.2020 року № 07-23/17815, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 60-61).

Зазначає, що позивач з 01 квітня 2001 року знаходився на обліку у Артемівському міському відділенні ФССНВПЗУ у Донецькій області. В 2004 році позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, а син позивача ОСОБА_2 на підставі генеральної довіреності надавав до Бахмутського відділення ФСС необхідні документи, що засвідчували перебування позивача в живих.

Згідно з п. 6 Порядку здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затверджених постановою КМУ від 09.08.2001 р. № 998 страхові виплати здійснюються за умови подання потерпілим Фонду щороку в грудні свідоцтва, яким засвідчується факт перебування потерпілого в живих, виданого відповідно до законодавства України дипломатичним представництвом або консульською установою України.

18.03.2020 року до Бахмутського відділення було надано таке свідоцтво від 28.01.2020 року, особистість якого була засвідчена українським закордонним паспортом НОМЕР_1 , виданого органом 0500, термін дії якого завершився 21.08.2013 року. До цього свідоцтво посвідчувалось Ізраїльським посвідченням особи НОМЕР_2 , виданим 04.02.2004 року МВС міста Беер-Шева копія якого до Бахмутського відділення потерпілим не надавалась.

Згідно з п. 6 Порядку у разі ненадходження зазначеного документа в установлений термін перерахування (переказ) сум страхових виплат потерпілому зупиняється до його надходження.

Постановою органу Фонду від 27.01.2020 року № 0502/490/490/17 ОСОБА_1 були затримані щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року, а постановою від 07 квітня 2020 року № 0502/490/490/18 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року.

Згідно з ч. 5 ст. 48 Закону України № 1105-XIV у разі виїзду потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, на постійне місце проживання за межі України визначені на зазначені цілі суми переказуються Фондом на їх адресу в порядку, передбаченому міждержавними угодами.

28 вересня 2012 року була укладена Угода між Україною та державою Ізраїль, але на сьогодні вона не ратифікована, тобто не має юридичної сили.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 46 Закону України № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

З зазначених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_3 (а.с. 40-42). Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також надано паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий органом 0500, термін дії якого завершився 21.08.2013 року (а.с. 44).

Згідно Ізраїльського посвідчення особи НОМЕР_2 , виданого 04.02.2004 року МВС міста Беер-Шева позивач перебуває на постійному місці проживання в державі Ізраїль з 2004 року, що не спростовується сторонами (а.с. 8, 75).

Позивач з 01 квітня 2001 року знаходився на обліку у Артемівському міському відділенні ФССНВПЗУ у Донецькій області, про що свідчить постанова від 24.07.2001 року № 490 (а.с. 62). Позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 50% безстроково, про що зазначено у постанові та підтверджується довідкою Донецької обласної спеціалізованої офтальмологічної ЛТЕК від 30.10.1987 року серії ДОН-К-82 № 037351 (а.с. 47-48).

Постановою Бахмутського міського відділення управління Фонду соціального страхування у Донецькій області від 27.01.2020 року № 0502/490/490/17 ОСОБА_1 були затримані щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року, а постановою від 07 квітня 2020 року № 0502/490/490/18 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року (а.с. 64-65). Правовою підставою припинення виплат зазначено статті 44 та 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV.

Листом від 19.06.2020 року № 18.03.1/2215 Бахмутське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області повідомило сина позивача, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (а.с. 13). На сьогодні ВРУ не ратифіковано таку угоду.

Відповідно до довідки про доходи, Бахмутське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області позивачеві не сплатило заборгованість по страхових виплатах за період, починаючи з січня 2020 року (а.с. 69).

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо невиплати щомісячних страхових виплат позивачу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Питання виплати соціальних виплат встановлені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105).

У відповідності до вимог статті 46 Закону № 1105, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до положень Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина 2 статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Сторонами не спростовується, що позивач з 2004 року постійно проживає в державі Ізраїль, жодних документів щодо належності позивача до українського громадянства сторонами до матеріалів справи не надано.

Виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи страхових виплат, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Разом з тим, відповідно до п. 6 Порядку здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затверджених постановою КМУ від 09.08.2001 року № 998 страхові виплати здійснюються за умови подання потерпілим Фонду щороку в грудні свідоцтва, яким засвідчується факт перебування потерпілого в живих, виданого відповідно до законодавства України дипломатичним представництвом або консульською установою України.

Замість зазначеного свідоцтва потерпілий може подати Фонду документ, яким засвідчується факт перебування потерпілого в живих, виданий відповідною місцевою установою згідно із законодавством країни проживання потерпілого і легалізований в установленому порядку дипломатичним представництвом чи консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Легалізований документ подається до Фонду разом з перекладом його українською (російською) мовою. Переклад засвідчується в дипломатичному представництві чи консульській установі України за місцем постійного проживання потерпілого або в нотаріальному порядку на території України.

У разі ненадходження зазначеного документа в установлений термін перерахування (переказ) сум страхових виплат потерпілому зупиняється до його надходження.

Відповідачем надано апостильоване свідоцтво про перебування ОСОБА_1 в живих від 28 січня 2020 року, отримане відділенням 18 березня 2020 року (а.с. 66). Тобто, за приписами п. 6 Порядку від 09.08.2001 року № 998 відповідач при отриманні цього свідоцтва у березні 2020 року мав поновити страхові виплати, однак не поновив їх.

Як зазначено вище, постановою від 07 квітня 2020 року, отримавши свідоцтво про перебування позивача в живих, відповідач припиняє щомісячні страхові виплати на підставі статей 44 та 46 Закону України № 1105, а отже діяв поза межами спеціальної норми права стосовно прав одержувачів соціальних виплат, що виїхали за кордон - Порядку здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затверджених постановою КМУ від 09.08.2001 року № 998 (а.с. 64).

З зазначених причин постанова відповідача від 07 квітня 2020 року суперечить діючому законодавству та підлягає скасуванню для повного захисту прав позивача на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, хоча позивач не просив про це у позові. Доказів отримання позивачем вказаної постанови матеріали справи не містять.

Постановою правління Фонду соціального старування України від 19.07.2018 року № 11 затверджено Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат.

Відповідно до пп. 3.2.5 п. 3.2 цього Порядку якщо страхові виплати було припинено відповідно до статті 46 Закону на весь час проживання потерпілого за кордоном, щомісячні страхові виплати поновлюються з дати реєстрації потерпілого в Україні, якщо інше не передбачено міждержавними угодами. Розмір щомісячної страхової виплати встановлюється з урахуванням коефіцієнтів перерахування відповідно до частини другої статті 37 Закону, якщо з дня припинення щомісячної страхової виплати пройшло не більш як три роки, якщо інше не передбачено міждержавними угодами. Максимальний розмір щомісячної страхової виплати не повинен перевищувати 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Суд не бере до уваги пп. 3.2.5 п. 3.2 цього Порядку від 19.07.2018 року № 11, по-перше, оскільки він є загальною нормою права щодо порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат усім громадянам, а не тим, що виїхали за кордон.

По-друге, Порядок здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України затверджений постановою КМУ від 09.08.2001 року № 998, а отже має вищу юридичну силу, тому має застосовуватися судом на підставі ч. 3 ст. 7 КАС України, оскільки Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат 19.07.2018 року № 11 суперечить Порядку від 09.08.2001 року № 998.

По-третє, суд не бере до уваги заперечення позивача стосовно не ратифікації міжнародного договору між Україною та Ізраїлем, оскільки спірні правовідносини врегульовані національним законодавством, а саме: Порядком здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затвердженого постановою КМУ від 09.08.2001 року № 998.

У статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому страхових виплат незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вимоги щодо страхових виплат безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те на що особа може розраховувати.

Перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь - яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливо тільки на умовах передбачених законом і повинно переслідувати легітимну мету. Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем не надано достатніх та переконливих доказів для законності припинення соціальних виплат позивачу, тому суд вважає таке втручання не виправданим з урахуванням вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог з урахуванням п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України.

Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За вимогами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 гривень, що документально підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 20.07.2020р.

Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 840,80 гривень підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо вимоги про відшкодування понесених судових витрат на сплату комісії за надання виписки по рахунку в сумі 100,00 гривень, суд зазначає, що зазначене відшкодування не підлягає задоволенню з огляду на статті 132-139 КАС України, оскільки виписка по рахунку з банківської установи не несе жодної доказової інформації стосовно заявленого адміністративного позову. Крім того, позивач навіть не посилається на неї в адміністративному позові.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 23.09.1999 року № 1105-XIV, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 84122, Доненька область, м. Слов`янськ, вул. Свободи, буд. 5, ) про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 страхових виплат за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року.

Скасувати постанову Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 07 квітня 2020 року № 0502/490/490/18 про припинення щомісячної страхової виплати з 01 січня 2020 року.

Зобов`язати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року.

Стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати з судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 01 вересня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.Б. Голубова