Справа № 500/468/20
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/468/20 пров. № А/857/7764/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Онишкевича Т. В., Шинкар Т. І.,

за участю секретаря судового засідання - Гром І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Баб`юком П. М. у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

11.02.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо винесення постанов про накладення штрафу у ВП 45012808 від 17.10.2018 і від 30.01.2020 та скасувати вказані постанови.

В обґрунтування позову зазначив, що оскаржувана постанова про накладення штрафу від 17.10.2018 прийнята державним виконавцем всупереч вимогам статті 58 Конституції України, оскільки сума заборгованості зі сплати аліментів виникла до набрання чинності частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка встановлює відповідальність за наявність заборгованості зі сплати аліментів. Вказує на протиправність постанови про накладення штрафу від 30.01.2020 у зв`язку з тим, що державним виконавцем неправильно визначено суму заборгованості зі сплати аліментів.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вимоги апеляційної скарги фактично обґрунтовані доводами позову.

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 17.07.2009 Комсомольським районним судом видано виконавчий лист №2-3204 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 07.05.2009 та до її повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На підставі вказаного виконавчого документа, 10.10.2014 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Фіялка О. В. відкрито виконавче провадження №45012808.

17.10.2018 головним державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Раїнчук М. Б. винесено постанову про накладення штрафу ВП №45012808, згідно з якою у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, на позивача накладено штраф у розмірі 50% від суми заборгованості в розмірі 60954,00 грн, що становить 30477 грн, на підставі статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

30.01.2020 старшим державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Маців Р. І. винесено постанову про накладення штрафу ВП №45012808, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 8252,80 грн, у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.02.2020, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, на підставі частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача на день прийняття оскаржуваних постанов існувала заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, що перевищувала сукупний розмір відповідних платежів, за якої виникають підстави для накладення штрафу, а дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу, відтак, державним виконавцем правомірно накладено штрафи оскаржуваними постановами.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 5 статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України i є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини третьої статті 195 Сімейного кодексу України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно з частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Тобто, при відсутності спору про встановлення розміру заборгованості зі сплати аліментів, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

При цьому, приписами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

28.08.2018 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 №2475-VIII (далі - Закон № 2475-VIII).

Законом № 2475-VIII стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнена частиною чотирнадцятою наступного змісту: «За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

Крім цього, відповідно до Закону № 2475-VIII частина четверта статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» викладена в такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), передбачено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно з якою, дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-7/99).

Отже, з 28.08.2018 Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що строк обчислення державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів (заборгованість за три роки) використовується саме для застосування заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Наведене дає підстави дійти висновку про те, що з 28.08.2018 державний виконавець наділений повноваженнями щодо прийняття рішень про накладення на боржника штрафу у виконавчому провадженні при примусовому виконанні судового рішення про стягнення аліментів за наслідками встановлення станом на 28.08.2018 (та у подальшому на день прийняття рішення про накладення штрафу) у боржника заборгованості зі сплати аліментів та у разі, якщо така заборгованість не є спірною (не оскаржена у судовому порядку).

У межах спірних правовідносин, станом на момент прийняття відповідачем оскаржуваних постанов за позивачем обліковувалась заборгованість зі сплати аліментів, що позивачем не заперечується.

Крім того, колегія суддів акцентує увагу, що на час прийняття державним виконавцем оскаржуваних постанов підпункти 3, 12 пункту 27 Закону № 2475-VIII у встановленому порядку не визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Слід також зазначити, що неможливість застосування вимог частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» до заборгованості, яка виникла до 28.08.2018, мала б наслідком нівелювання змін до законодавства щодо посилення захисту прав дитини, що спростовує доводи позивача у цій частині.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що накладаючи на позивача штрафи постановою від 17.10.2018 ВК № 45012808 у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, та постановою від 30.01.2020 ВК № 45012808 у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, відповідач діяв у спосіб, передбачений законодавством України.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 500/468/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 02.09.2020