Справа № 260/584/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/584/20 пров. № А/857/8819/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя(і) у І інстанції Рейті С.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 16 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ ПФУ) у призначенні йому пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати ГУ ПФУ зарахувати позивачу стаж роботи для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати ГУ ПФУ призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_1 пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з моменту його звернення до пенсійного органу, а саме з 23 вересня 2019 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 260/584/20 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що з 02 січня 2002 року по 31 березня 2007 року позивач працював трактористом в приватного підприємця ОСОБА_2 . Записи у трудовій книжці щодо спірного періоду зроблені з урахуванням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників що затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58. При цьому трудова книжка щодо вказаного періоду виправлень не містить. Доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи для підтвердження трудового стажу відповідачем не надано. Тому позивач має право на включення спірного періоду роботи до страхового стажу.

У апеляційній скарзі ГУ ПФУ просить рішення суду першої інстанції у справі скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги те, що спірний період в ПП «Грига» на посаді тракториста не підтверджено, оскільки на індивідуальному особовому рахунку застрахованої особи за вказаний період дані відсутні.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Хустського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком.

Відділом з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ розглянуто подані ОСОБА_1 документи для призначення пенсії за віком, а саме: заяву № 2161 від 23 вересня 2019 року, трудову книжку НОМЕР_1 від 30 листопада 1991 року, військовий квиток НОМЕР_2 від 01 жовтня 1985 року, довідку про заробітну плату з Російської Федерації б/н, архівну довідку (копія раніше виданої архівної довідки № 24248 від 28 листопада 2013 року), архівну довідку Міністерства оборони України (копія раніше виданої архівної довідки № 24248/1 від 28 листопада 2019 року), посвідчення громадянина, який проживає на території гірського населеного пункту № 136316 від 23 вересня 2019 року, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році № 212129 від 25 липня 2019 року, довідку від ПП ОСОБА_2 від 19 вересня 2019 року б/н, довідку про навчання № 276 від 09 серпня 2019 року, рішення суду від 22 липня 2019 року.

За результатом розглянутих документів пенсійним органом прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 42 від 23 грудня 2019 року з огляду на те, що обрахований по матеріалам справи стаж роботи становить 10 років 2 місяці 22 днів. Одночасно зазначено про неможливість зарахувати періоду роботи в ПП ОСОБА_2 з 02 січня 2002 року по 31 березня 2007 року на посаді тракториста, оскільки згідно із довідки з Російської Федерації № 6529 від 09 жовтня 2019 року на індивідуальному особовому рахунку застрахованої особи за вказаний період роботи дані відсутні.

Окрім того, архівна довідка Міністерства оборони України не містить відомостей, які підтверджують факт виконання робіт безпосередньо у зоні відчуження з чітким визначенням періоду виконання таких робіт, населеного пункту чи об`єкту, де виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач не погодився із відмовою у призначенні йому пенсії та звернувся до суду за захистом своїх прав із адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві (ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Згідно з положеннями частини 3 статті 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів, мають право на пільгову пенсію із зменшенням пенсійного віку на 10 років, які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів - на 8 років, а учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, мають право на пільгову пенсію із зменшенням пенсійного віку на 5 років.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС та має право на пільгову пенсію із зменшенням пенсійного віку.

Статтею 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, частиною 1 якої, визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 років, 25 років з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року. Починаючи з 01 січня 2019 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу - не менше 26 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Таким чином, необхідними умовами для виникнення у позивача права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та із врахуванням статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на момент досягнення особою пенсійного віку (60 років) необхідний страховий стаж, який повинен становити не менше 15 років.

Як слідує з матеріалів справи, при здійсненні розрахунку страхового стажу для призначення пенсії відповідачем до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано 10 років 2 місяці 22 дні та не зараховано період роботи в ПП ОСОБА_2 з 02 січня 2002 року по 31 березня 2007 року на посаді тракториста, оскільки згідно із довідкою № 6529 від 09 жовтня 2019 року на індивідуальному особовому рахунку застрахованої особи за вказаний період роботи дані відсутні.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок № 637), трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 цього Порядку встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять і відомості про періоди роботи.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці позивача 02 січня 2002 року він прийнятий на роботу трактористом в ПП ОСОБА_2 (запис № 9) та 31 березня 2007 року звільнений з роботи за власним бажанням (запис № 10). Будь-яких виправлень чи неточностей такі записи не містять.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно із приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи ГУ ПФУ області висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного ним рішення суду.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 260/584/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 03 вересня 2020 року.