Справа № 520/12846/19
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2020 р. № 520/12846/19
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Тітова О.М.,

за участю: секретаря судового засідання - Мадевської Е.Д.;

представників позивачів Пономаренка В.І., Сомова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В :
Позивачі звернулись до Харківського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просять суд: стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 у рівних долях 2 867 996 601,97 грн. - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що з 07 вересня 1992 року ОСОБА_2 проходив військову службу у Збройних Силах України, а з 18 листопада 2006 року перебував на посаді командира Військової частини НОМЕР_2 (61 арсенал зберігання боєприпасів Південного оперативного командування, дислокований у місті Лозова Харківської області), у військовому званні підполковник, і являвся військовою службовою особою, яка постійно обіймає посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків. ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України з 23 березня 1993 року, а з 16 лютого 2008 року перебував на посаді головного інженера - заступника командира Військової частини НОМЕР_2 і являвся військовою службовою особою, яка постійно обіймає посаду, пов`язану з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських обов`язків.

У період з 06 по 07 червня 2008 року комісією Генерального штабу Збройних Сил України проводилась перевірка виконання заходів щодо забезпечення вибухопожежобезпеки, живучості, організації служби військ, під час якої встановлено, що технічна територія Військової частини НОМЕР_2 перебуває у незадовільному стані.

Неналежна організація підполковником ОСОБА_2 та підполковником ОСОБА_1 виконання вимог керівних документів щодо забезпечення пожежної безпеки призвело до того, що 27 серпня 2008 року, в результаті попадання стороннього джерела запалювання, відбулося загоряння несанкціонованого сміттєзвалища, яке знаходилось в забороненій зоні на адміністративно - господарській території Військової частини НОМЕР_2 вздовж зовнішньої огорожі технічної території. Накопичення значної кількості легкозаймистих відходів на смітнику та його розміри зумовили швидке поширення полум`я по всій території сміттєзвалища. Перенесені сильними поривами вітру залишки горіння із смітника на технічну територію спричинили загоряння нескошеної сухої трави та штатної тари, де зберігалися 120мм. остаточно споряджені міни, які знаходилися на майданчику тимчасового зберігання №119. В результаті цього відбулося займання додаткових порохових зарядів та послідуючі вибухи і детонація боєприпасів на всіх об`єктах військової частини НОМЕР_2 у період з 27 по 30 серпня 2008 року. Таким чином, пожежею було знищено та пошкоджено військове майно, чим нанесено збитки державі, в особі Міноборони та військової частини НОМЕР_2 у сумі ,97 грн. В подальшому після остаточного розміру заподіяних збитків заборгованість з відшкодування завданих збитків складає ,97 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу у підготовчому засіданні.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 року роз`єднано у самостійні провадження вимоги, заявлені по справі №520/12846/19.

У межах справи №520/12846/19 залишено вимогу Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 , ,99 грн. - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виділено в окреме провадження вимогу Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 , ,99 грн. - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Копії матеріалів позову за виділеними в окреме провадження вимогами позову Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 , ,99 грн. - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення передано до відділу з надання судово-адміністративних послуг Харківського окружного адміністративного суду для організації вжиття заходів у порядку абз. 2 ч. 6 ст. 172 КАС України.

Відповідач по даній справі - ОСОБА_1 відзив на позов до суду не надав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року закрито підготовче провадження та справа № 520/12846/19 за позовом Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 , ,99 грн. - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення призначена до судового розгляду по суті.

Представники позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивачів, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 серпня 2008 року, внаслідок попадання стороннього джерела запалювання, відбулося загоряння несанкціонованого сміттєзвалища, яке знаходилось в забороненій зоні на адміністративно - господарській території Військової частини НОМЕР_2 вздовж зовнішньої огорожі технічної території. Накопичення значної кількості легкозаймистих відходів на смітнику та його розміри зумовили швидке поширення полумя по всій території сміттєзвалища. Перенесені сильними поривами вітру залишки горіння із смітника на технічну територію спричинили загоряння нескошеної сухої трави та штатної тари, де зберігалися 120мм. остаточно споряджені міни, які знаходилися на майданчику тимчасового зберігання №119. В результаті цього відбулося займання додаткових порохових зарядів та послідуючі вибухи і детонація боєприпасів на всіх об`єктах військової частини НОМЕР_2 у період з 27 по 30 серпня 2008 року.

Пожежею було знищено та пошкоджено військове майно.

Постановою Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 березня 2009 року, яка набрала законної сили, підполковника запасу ОСОБА_1 , обвинуваченого у недбалому ставленні до військової служби, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2ст. 425 КК України, та у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1ст. 263 КК України на підставі Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року № 660-VІ було звільнено від кримінальної відповідальності і кримінальну справу щодо нього закрито.

Предметом даного спору є шкода, завдана військовослужбовцем під час виконання ним службових обов`язків, а відтак спір розглядається відповідно до Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР(далі - Положення).

Положенням передбачено, що військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України лише за шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків.

Відповідно до пункту 2 Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Визначення поняття «військове майно» надано у статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у збройних силах України» від 21 вересня 1999 року (з наступними змінами) (далі Закон).

Відповідно до пункту 3 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.

Випадки застосування до військовослужбовців повної матеріальної відповідальності обмежені та чітко визначені пунктом 13 Положення, а саме - застосування повної матеріальної відповідальності можливо, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Відповідно до п.17 Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Пунктом 19 Положення передбачено, що розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.

За змістом пункту 37 Положення матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; невстановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.

У даній справі позов заявлено двома позивачами Міністерством оборони України та Військовою частиною НОМЕР_2 .

За визначенням термінів, наведених у п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (ч. 4 ст. 5 КАС України).

Звертаючись до суду позивач Міністерство оборони України не зазначило, яким чином порушені його майнові права чи інтереси відповідачем, та які правові підстави для стягнення спірних коштів на користь Міністерства оборони України. Позовна заява не містить жодних обґрунтувань з цього приводу. Навпаки у позовній заяві зазначено, що майнова шкода спричинена Військовій частині НОМЕР_2 . Не зрозумілою є і вимога - стягувати спірні кошти одночасно на користь двох позивачів, кожен з яких є юридичною особою та самостійною процесуальною особою у спорі.

Отже, позивач не наводить жодних правових підстав, відповідно до яких він є належним позивачем, який відповідно до ч. 4 ст. 5 КАС України має право звернутися до адміністративного суду у випадку, визначеному Конституцією та законами України. До матеріалів справи також не надано відповідних доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна.

На момент виникнення надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначався зазначеним вище Законом.

У статті 1 цього Закону було визначено, що військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Згідно ч.3 цього Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок обліку та списання майна врегульовано ст.4 Закону, де зазначено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

Таким чином у Збройних Силах України військове майно закріплюється на праві оперативного управління виключно за військовими частинами Збройних Сил України, а не за Міністерством оборони України.

Отже Міністерство оборони України у даній справі не довело свого права на стягнення на свою користь коштів, в якості відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна, що перебувало в оперативному управлінні Військової частини НОМЕР_2 на час надзвичайної події 27 серпня 2008 року.

Аналіз наданих позивачами письмових доказів дає підстави вважати, що внаслідок пожежі у Військовій частині НОМЕР_2 , що сталася 27 серпня 2008 року було знищено (пошкоджено) військове майно, яке було закріплено за цією установою відповідно до Закону, а відтак Військовій частині було завдано майнову шкоду.

Зі змісту Положення, яке регулює спірні правовідносини, можна зробити висновок, що для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності необхідно довести, зокрема, - факт заподіяння прямої дійсної шкоди, протиправність поведінки особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди, а також вину у заподіянні шкоди. У разі заподіяння шкоди кількома особами, необхідно встановити також ступінь вини кожного.

Процесуальний обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на відповідача у даному випадку лежить на позивачеві.

В обґрунтування позову позивачі посилались на те, що вина ОСОБА_1 в інкримінованих йому злочинах, а також у спричинені державі майнової шкоди на суму ,99 гривень повністю доведена матеріалами кримінальної справи та встановлена судовими рішеннями у кримінальній справі.

Таке твердження є помилковим.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Як встановлено судом, вироку в кримінальній справі, що була порушена відносно ОСОБА_1 постановлено не було, тому згідно зі ст.72, ч. 6 ст. 78, ст.90 КАС України докази, що є у кримінальному провадженні оцінюються на рівні з іншими доказами у справі.

Таким чином, надавати оцінку діям відповідача лише на підставі Постанови про закриття кримінального провадження, яка за ч. 6 ст. 78 КАС України не є преюдиційною, невірно, оскільки вказана Постанова є одним з доказів, які підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами.

У п.19 Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» передбачено, що розслідуванням повинно бути встановлено ступінь вини кожного у разі, якщо шкода заподіяння кількома особами.

Позивачами пред`явлено первинний позов до двох осіб, в якому заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних долях ,97 грн. шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, при цьому не надано доказів, що завдана внаслідок надзвичайної події державі шкода є наслідком протиправних дій саме цих осіб.

Слід зазначити, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів шкоди в рівних частках, позивачі свою позицію також не обґрунтовують, не надають жодних доказів на підтвердження того, що ступінь вини кожного з відповідачів у заподіянні шкоди державі є рівною, хоча таке обґрунтування є процесуальним обов`язком саме позивача.

Суд зауважує, що не можна погодитися і з доводами позивачів щодо доведеності розміру шкоди, заподіяної внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року.

Позивачі посилались на те, що розмір шкоди підтверджується актом прийому - передачі дебіторської заборгованості за розрахунками з відшкодування завданих збитків за номенклатурою забезпечуючих управлінь і служб, по військовій частині НОМЕР_2 (а.с.14, т.1).

Проте, акт, на який посилаються позивачі не можна вважати достатніми доказами на підтвердження розміру завданої надзвичайною подією шкоди відповідачем, оскільки з зазначеного акту не можливо встановити шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, саме відповідачем як і не можливо достеменно встановити розмір такої шкоди, яку позивачі просили стягнути та їх користь при зверненні до суду.

Інших доказів на обґрунтування розміру шкоди, нанесеній державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, саме ОСОБА_1 , позивачами до матеріалів справи та до суду не надано.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми ,99 грн. - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення є необґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов Міністерства оборони України (03168, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення суми залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04.09.2020 року.

Суддя О.М.Тітов