Справа № 640/3085/19
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 року м. Київ № 640/3085/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у вигляді відмови призначити пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ);

- зобов`язати відповідача з 10.08.2018, тобто з дати звернення, призначити і виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без обмеження максимального розміру пенсію за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ), виходячи із розрахунку: 90 відсотків від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи (відповідно до довідки Генеральної прокуратури України від 08.08.2018 про розрахунок нарахування пенсії), або 60 відсотків від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи (відповідно до довідки Генеральної прокуратури України від 08.08.2018 про розрахунок нарахування пенсії).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до клопотання про уточнення позовних вимог позивач просить вважати вірною в позовних вимогах довідку від 18.04.2019, а не від 08.08.2018, як первісно ним зазначено в прохальній частині позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що відповідач неправомірно відмовив йому у призначенні пенсії згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.91 р. № 1789-XII (в редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-III), чим порушено його право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги.

Відповідач проти позову заперечує, про що надав до матеріалів справи письмовий відзив. Посилається на те, що відповідно до законодавства, яке діяло на час звернення позивача за призначенням пенсії, останній не мав права на пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.08.2018 позивач звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-III).

Листом від 22.08.2018 №64934/03 в призначенні пенсії позивачу відмовлено, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 (в редакції станом на 10.08.2020), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Відповідно до наданих позивачем документів, вислуга років становить 20 років, 1 місяць, 8 днів, у тому числі 13 років, 9 місяців, 21 день на посадах прокурорів, що не дає права на призначення пенсії за вислугу років.

Обрахований органом пенсійного фонду загальний стаж позивачем не заперечується та відповідає загальному стажу, обрахованому позивачем самостійно в позовній заяві.

В той же час, не погоджуючись з правомірністю дій органу пенсійного фонду щодо відмови в призначенні пенсії на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.91 р. № 1789-XII (в редакції Закону від 12.07.2001 р. № 2663-III), позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213 у разі неприйняття до 01.06.2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015 р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, в тому числі, відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Починаючи з 01.06.2015 р. пенсії в порядку та на умовах, визначених законом, не призначаються, раніше призначенні пенсії не перераховуються.

На переконання позивача до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 50-1 Закону України від 05.11.91 р. № 1789-XII «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі в 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % від суми щомісячного (чинного) заробітку.

Позивач відзначає, що станом на час подання ним заяви до відповідача про призначення пенсії він мав необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.91 р. № 1789-XII «Про прокуратуру», з огляду на що правомірно звернувся до відповідача з відповідною заявою. В свою чергу рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії є неправомірним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, з 15.07.2015 р. стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.91 р. № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII.

На час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (10.08.2019 р.) спірні правовідносини було врегульовано нормами Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VI, а тому питання щодо наявності у позивача права на пенсійне забезпечення, як працівника прокуратури, має вирішуватись у відповідності до приписів статті 86 зазначеного Закону.

Так, відповідно до частини 1 статті 86 Закону № 1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

З врахуванням зазначеного, є можливим дійти висновку про те, що для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років станом на 10.08.2018 року, тобто на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, його стаж мав становити 23 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Разом з тим, відповідно до матеріалів справи, загальний стаж позивача станом на 10.08.2018 р. становив 20 років, 1 місяць, 8 днів, що власне самим позивачем не заперечується.

Посилання позивача на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися, судом відхиляються, оскільки у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26.07.2001 р., що діяла до 30.09.2011 р., пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Разом з тим, станом на 30.09.2011 р. у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому, у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26.07.2001 р. позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Посилання позивача на порушення відповідачем статті 22 Конституції України також є безпідставним, оскільки станом на час прийняття відповідних законодавчих актів позивач передбаченої законодавством вислуги не мав, а тому такі зміни не можуть свідчити про звуження змісту прав, які на той час мав позивач.

Крім того, у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача немає «законних сподівань» на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 р. у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 р. після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Враховуючи вищевикладене, оскільки положення ст.86 Закону України «Про прокуратуру», які регулюють спірні правовідносини є чинним, як станом на дату звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії, так і станом на час вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Як встановлено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 3, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 241-246, 250, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович