Справа № 160/7007/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2020 року Справа № 160/7007/20
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 4 вересня 2019 року по 29 травня 2020 року.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 4 вересня 2019 року по 29 травня 2020 року.
- встановити судовий нагляд за виконанням судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №172 від 16.08.2019 року, позивача було звільнено з військової служби у запас. При звільненні з військової служби військовою частиною не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби (з 2016 року по 2019 рік). Повний розрахунок по виплаті грошового забезпечення військова частина провела лише 29.05.2020 року. З цих підстав, посилаючись на положення ст.ст.116, 117 КЗпП України, просив позов задовольнити.
Ухвалою суду від 02.07.2020 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2019 року № 191 лейтенанта ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу в/ч у запас.
Судом, також, встановлено, що за період проходження військової служби позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій від 12.03.2016 року, додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій ОСОБА_1 не використовував.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2016 по 2019 рік, а також недотриманого речового майна, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року по справі №160/12024/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.09.2019 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.09.2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 року судове рішення залишено без змін.

На виконання судового рішення, Військовою частиною НОМЕР_1 29.05.2020 року проведено повний розрахунок по виплаті грошового забезпечення.

12.06.2020 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, на підставі ст.ст.116,177 Кодексу Законів про працю України, про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 04.09.2019 по фактичний день виплати на виконання рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/12024/19 29.05.2020 року.

Відповідачем відмовлено у здійсненні подібного нарахування.

Не погодившись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби з 04.09.2019 року відповідно до наказу №191, яким, зокрема, вирішено і питання щодо остаточного розрахунку та виплату належних позивачу сум при звільненні.

В той же час, остаточний розрахунок з позивачем був проведений 29.05.2020р., а саме відповідачем на користь позивача сплачено присудженні за рішенням судів суми за дні невикористаної відпустки, індексації грошового забезпечення.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Частиною 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 24.01.2018р. (справа №807/1502/15), від 27.06.2018р. (справа №810/1543/17), в ухвалі від 21.01.2020р. (справа №560/2342/19).

Крім того, суд враховує те, що позивач ОСОБА_1 звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.09.2019 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.09.2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року по справі №160/12024/19 без змін.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року набрало законної сили 09.07.2020 року.

У вищевказаному рішенні суд дійшов висновку, що порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом №2011-XII. Однак, положення цього Закону не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Як вже встановлено судом, позивача виключено зі списків особового складу в/ч та всіх видів забезпечення з 04.09.2019, проте грошова компенсація за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за відповідні роки не була виплачена, що зумовило звернення позивача до суду із цим позовом. За таких обставин суд вважає, що за наявності спірних правовідносин розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Частиною 4 ст. 77 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В зв`язку з вищевикладеними обставинами, судом встановлена відсутність з боку військової частини НОМЕР_1 бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 4 вересня 2019 року по 29 травня 2020 року.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового нагляду за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

В зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 клопотання про встановлення судового нагляду за виконанням судового рішення також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72, 77, 241, 243-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ВИРІШИВ:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з перебуванням у відпустці, повний текст рішення складено та підписано 07 вересня 2020 р.

Суддя О.М. Неклеса