Справа № 400/984/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/984/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року, прийняте у складі суду судді Марича Є.В. в місті Миколаїв по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому позивач просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови нарахування компенсації за період з лютого 2008 року по травень 2011 р. включно в сумі 8959,43 грн.; зобов`язати відповідача провести нарахування і виплату компенсації за період роботи з лютого 2008 р. по травень 2011 р. включно в сумі 8959,43 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що за період служби з лютого 2008 року по травень 2011 р. включно їй не виплачувалась індексація грошових доходів, невиплата індексації відбулась з вини органу, що встановлено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 р. у справі №400/828/19, яким зобов`язано Головне управління ДФС у Миколаївській області (правонаступником є відповідач) виплатити індексацію за цей період. Відтак, відповідач мав виплатити компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050 (далі - Закон №2050).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Миколаївській області щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні компенсації за період з лютого 2008 року по травень 2011 р. включно. Зобов`язано Головне управління ДПС у Миколаївській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за період роботи з лютого 2008 р. по травень 2011 р. включно.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає рішення суду першої інстанції прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що Головне управління ДПС у Миколаївській області фінансуються за рахунок бюджетних коштів у межах, визначених Бюджетним кодексом України та Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, у відповідності до затвердженого кошторису та плану асигнувань за напрямами видатків, водночас кошторисними призначеннями не передбачено такого напрямку видатків, як «Компенсація несвоєчасно виплаченої індексації заробітної плати». Крім того, на думку апелянта, при винесенні рішення судом першої інстанції не враховано, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 по справі №400/828/19 було виконано в повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з 02.11.1993 року працювала у Первомайській об`єднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Миколаївській області на різних посадах та відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Первомайської ОДПІ ГУ ДФС у Миколаївській області від 11.05.2016 року № 100-О була звільнена у зв`язку з реорганізацією на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У період з лютого 2008 року по травень 2011 р. включно позивачу не виплачувалась індексація грошових доходів, що встановлено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 р. у справі №400/828/19, яким зобов`язано Головне управління ДФС у Миколаївській області (правонаступником є відповідач) нарахувати та виплатити індексацію за період з лютого 2008 року по травень 2011 р.

На виконання рішення суду Головним управлінням ДФС у Миколаївській області було нараховано та виплачено позивачу індексацію.

29.11.2019 р. позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату їй компенсації втрати частини доходів за період невиплати індексації з лютого 2008 року по травень 2011 р. включно.

Листом від 16.12.2019 р. відповідачем було відмовлено позивачу у виплаті компенсації втрати частини доходів, оскільки рішення суду було виконано в повному обсязі.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови нарахування компенсації за період з лютого 2008 року по травень 2011 р. включно, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 р. у справі №400/828/19 встановлено не виплату позивачу у період з лютого 2008 року по травень 2011 р. індексації грошових доходів з вини відповідача. В ході розгляду даної справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем не виплачено компенсацію втрати частини доходів за період з лютого 2008 року по травень 2011 р., як передбачено нормами Закону №2050, що за висновками суду першої інстанції свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом №2050 та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).

За приписами ст.ст. 1, 2 Закону №2050 передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Пунктом 2 Порядку № 159 визначено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону №2050 та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації заробітної плати). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 року по справі № 336/4675/17, від 21.06.2018 року по справі №523/1124/17, від 03.07.2018 року по справі № 521/940/17 та від 19.09.2019 року по справі №522/2370/17.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050, окремих положень Порядку № 159, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Оскільки тривале не нарахування індексації заробітної плати в повному розмірі за минулі періоди сталося з вини відповідача, що встановлено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 р. у справі №400/828/19, яке набрало законної сили, колегія суддів вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасним здійсненням індексації заробітної плати, донарахованої та виплаченої йому на підставі рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати компенсації втрати частини доходу за період з лютого 2008 року по травень 2011 року, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплати позивачу компенсацію втрати частини доходів за період з лютого 2008 року по травень 2011 року.

Доводи скаржника, що ним своєчасно виплачено індексацію на виконання рішення суду є безпідставними, оскільки компенсація, передбачена Законом №2050, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (перерахованої пенсії), а не виконання рішення суду. Оскільки вказані кошти нараховані в результаті виплати індексації заробітної плати та відновлення прав позивача, порушених при виплаті заробітної плати в меншому розмірі у меншому розмірі, вказана сума є доходом в розумінні ст.2 Закону №2050-ІІІ.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року (справа №674/24/17), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Посилання апелянта, що кошторисними призначеннями не передбачено такого напрямку видатків, як «Компенсація несвоєчасно виплаченої індексації заробітної плати», колегією суддів оцінюються критично, оскільки компенсація втрати частини доходів є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Крім того, у пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Отже, відсутність фінансування та кошторисних призначень відповідача жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування компенсації втрати частини доходів, що є предметом спору у даній справі.

Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О. О. Кравець