Справа № 540/567/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/567/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року, прийняте у складі суду судді Пекного А.С. в місті Херсон по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, в якому позивач просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 05.11.2019 №0-2115.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 05.11.2019 №0-2115 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності апелянт та її чоловіка, ОСОБА_2 , водночас суд першої інстанції не прийняв доводи позивача щодо перебування житлової нерухомості у спільній сумісній власності, пославшись на те, що об`єкт житлової нерухомості не поділений в натурі і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником майна визначена позивач - ОСОБА_1 . Апелянт зазначає, що відповідно до п.п. 266.3.2 п. 266.3.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Водночас, апелянт звертає увагу, що контролюючий орган наділений повноваженнями щодо звернення до платника податків з запитами щодо надання інформації, проте відповідачем доказів на підтвердження факту звернення до позивача з запитом щодо отримання інформації про особу, яка буде сплачувати податок за спільну сумісну власність суду надано не було.

Таким чином, апелянт, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19.02.2019 року по справі №819/1622/16, зазначає, що перебування майна у спільній сумісній власності може покладати обов`язок щодо сплати податку на нерухоме майно на одного з таких співвласників виключно за їх домовленістю. За відсутності такої домовленості обов`язок щодо сплати податку не може покладатись на одного співвласника, оскільки це не передбачено положеннями ПК України.

Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.10.2019р. у власності ОСОБА_1 з 08.09.2017р. перебуває об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок загальною площею 644,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 235). Форма власності - приватна, розмір частки - 1 / 1.

05 листопада 2019р. відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення №0-2115, відповідно до якого позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018р. у сумі 25000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач оскаржила його в адміністративному порядку.

Рішенням ДПС України від 10.02.2020р. №614/3/99-00-08-05-04-09 у задоволенні скарги позивача відмовлено, податкове повідомлення-рішення від 05.11.2019р. №0-2115 залишено без змін.

Не погоджуючись із правомірністю вказаного податкового повідомлення-рішення, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику житлового будинку, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, площа якої перевищує 500 кв. м, грошового зобов`язання за 2018 рік на загальну суму 25000,00 грн. Суд також дійшов висновку, що несвоєчасне прийняття та направлення позивачу оскарженого податкового повідомлення-рішення не є підставою його скасування, а Головним управлінням ДПС правильно визначено платником податку саме позивача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В даному випадку спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються ПК України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями ст.266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості - це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи: житловий будинок, прибудова до житлового будинку; квартира; котедж; кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів.

Об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: будівлі готельні; будівлі офісні; будівлі торговельні; гаражі; будівлі промислові та склади; будівлі для публічних виступів; господарські (присадибні) будівлі; інші будівлі.

Згідно з підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно приписів абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Зі змісту вказаних норм законодавства вбачається, що житловий будинок садибного типу може бути об`єктом оподаткування за правилами абзацу «ґ» підпункту 266.7.1 пункту 267 ПК України у випадку, якщо його загальна площа перевищує 500 квадратних метрів. При цьому, для порядку обчислення суми податку з таких об`єктів оподаткування береться загальна площа такого будинку, тобто сумарна площа житлових і підсобних приміщень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року (справа № 802/2052/17-а).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником житлового будинку площею 644,5 кв.м., тобто у даному випадку об`єктом оподаткування є житловий будинок більше 500 кв.м.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням вимог підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України та рішення Малокаховської сільської ради Каховського району Херсонської області №345 від 16.06.2017р. «Про затвердження ставок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки та затвердження його порядку на 2018 рік», навіть при застосуванні пільги, встановленої законодавством. Разом з тим, суд звертає увагу, що при застосуванні такої пільги загальна площа житлового будинку, що належить позивачу на праві власності, перевищує 500 кв. м та становить 524,5 кв. м (644,5кв.м - 120 кв. м = 524,5 кв. м).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику житлового будинку, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, площа якої перевищує 500 кв. м, грошового зобов`язання за 2018 рік на загальну суму 25000,00 грн.

Судом першої інстанції вірно, з посиланням на правову позицію Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року (справа № 808/144/18), яка відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, дійшов висновку, що сам факт порушення контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.

Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що житловий будинок площею 644,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 235) перебуває у спільній сумісній власності, а апелянтом не було надано згоду на визначення її платником податку.

Слід зазначити, що на підтвердження перебування об`єкту нерухомого майна у спільній сумісній власності позивачем було надано лише копію свідоцтва про шлюб, водночас свідоцтво про шлюб не може виступати в якості беззаперечного доказу перебування об`єкту нерухомості у спільній сумісній власності, оскільки згідно ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, положеннями підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).

Як вбачається з наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 36), житловий будинок загальною площею 644,5 кв.м перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , розмір частки - 1 / 1.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що з системного аналізу положень ст. ст.266 ПК України випливає, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом або на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Враховуючи викладене, у разі наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей, які дозволяють ідентифікувати належного платника податку, у контролюючого органу відсутній обов`язок запитувати у платника податку оригінали відповідних правовстановлюючих документів, чим спростовуються доводи апеляційної скарги у цій частині.

Більш того, згідно положень п.п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України, платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо зокрема об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку. Водночас, докази звернення апелянта до контролюючого органу із такими заявами у матеріалах справи відсутні, в обґрунтування позовних вимог такі доводи не покладені.

Щодо посилань апелянта, що згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.02.2019 року по справі №819/1622/16, перебування майна у спільній сумісній власності може покладати обов`язок щодо сплати податку на нерухоме майно на одного з таких співвласників виключно за їх домовленістю. За відсутності такої домовленості обов`язок щодо сплати податку не може покладатись на одного співвласника, оскільки це не передбачено положеннями ПК України, колегія суддів зазначає, що вказані доводи апелянта є неспроможними з наступних підстав.

Так, Верховним Судом у межах справи №819/1622/16 дійсно досліджувалось питання оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке належить особам на праві спільної сумісної власності. Зокрема, Верховним Судом було встановлено, що об`єкт житлової нерухомості належить на праві спільної сумісної власності чотирьом фізичним особам, при цьому докази згоди решти співвласників квартири щодо позивача як платника податку відсутні.

Водночас, обставини даної справи є відмінними від обставин справи №819/1622/16, з огляду на відсутність беззаперечних доказів перебування майна у спірній сумісній власності, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також ненадання платником податку до контролюючого органу відомостей щодо їх часток, що перебувають у власності платника податку. При цьому, з огляду на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є подружньою парою, а фактично право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно оформлене на ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку, що такі обставини свідчать про фактичну домовленість співвласників щодо визначення платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, нормами ПК України не передбачена необхідність надання особою згоди до контролюючого органу щодо визначення її платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З огляду на викладене, висновки Верховного Суду у межах справи №819/1622/16 ґрунтуються на відмінних обставинах справи, а тому судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.

Крім того, 20.08.2020 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника апелянта про залучення додаткових доказів. В обґрунтування зазначеної заяви було зазначено, що з метою підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі, представник апелянта просить залучити до матеріалів справи додаткові докази, а саме копію Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості на 2018 рік, затверджений рішенням сесії Малокаховської сільської ради №345 від 16.06.2017 р.; копію рішення сесії Малокаховської сільської ради №345 від 16.06.2017 р.; копію пенсійного посвідчення ОСОБА_1 ; копію довідки про перебування на обліку в Каховському відділенні ГУ ПФУ. Крім того, представником апелянта додатково було зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.06.2018 року перебуває на обліку в органі пенсійного фонду і отримує пенсію за віком, а згідно рішення сесії Малокаховської сільської ради має право на звільнення від сплати податку за один об`єкт нерухомості як пенсіонер.

Згідно вимог ч. 4 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Водночас, копія пенсійного посвідчення ОСОБА_1 ; копія довідки про перебування на обліку в Каховському відділенні ГУ ПФУ до суду першої інстанції не надавались, жодних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта не надано, а отже вказані докази судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.

Водночас, Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості на 2018 рік, затверджений рішенням сесії Малокаховської сільської ради №345 від 16.06.2017 р. та копія рішення сесії Малокаховської сільської ради №345 від 16.06.2017 р. наявні у матеріалах справи (а.с. 33-35), з огляду на що відсутні підстави для їх повторного доручення до матеріалів справи.

Щодо доводів представника апелянта, що ОСОБА_1 , з 17.06.2018 року перебуває на обліку в органі пенсійного фонду і отримує пенсію за віком, а згідно рішення сесії Малокаховської сільської ради має право на звільнення від сплати податку за один об`єкт нерухомості як пенсіонер, колегія суддів зазначає, що згідно вимог ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Як вбачається з позовної заяви (а.с. 1-4) та інших матеріалів справи, про обставини перебування ОСОБА_1 на обліку в органі пенсійного фонду при поданні адміністративного позову та під час судового розгляду даної справи суд першої інстанції повідомлено не було, жодних документів з цього приводу до суду першої інстанції не надавалось.

За таких обставин, доводи представника апелянта колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки таки доводи не були заявлені у суді першої інстанції в якості підстав позову.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О. О. Кравець