Справа № 640/12128/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року м. Київ № 640/12128/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Державна казначейська служба України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - відповідач), адреса: 02094, місто Київ, вулиця Юрія Поправки, будинок 14-А, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України (надалі - тертя особа), адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6 в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 27 грудня 2019 року у формі листа, про неможливість підтвердження ОСОБА_1 , громадянства України та відмову у видачі паспорта громадянина України;

- зобов`язати Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області поновити громадянство України ОСОБА_1 , та видати паспорт громадянина України.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок відмови суб`єкта владних повноважень у видачі паспорта громадянина України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків шляхом надання суду оригіналу документу про сплату судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом немайнового характеру у розмірі 840,80 гривень або доказів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

В свою чергу, недоліки позовної заяви позивачем були усунуті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується військовим квитком та свідоцтвом про народження. У зв`язку з тим, що позивач у 2014 році втратив паспорт громадянина України, він звернувся до уповноваженого органу для відновлення втраченого паспорту громадянина України. Однак, уповноваженим органом було відмовлено ОСОБА_1 , в оформленні паспорта громадянина України через неможливість підтвердження належності позивача до громадянства України, що і стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свої порушених прав.

Заперечуючи проти аргументів викладених в позовній заяві, відповідач подав відзив, в якому останній звертає увагу, що у Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області та її територіальних органів були відсутні законні підстави для видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України зразка 1994 року, у зв`язку з неможливістю підтвердження належності позивача до громадянства України.

Таким чином, рішення Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 21 грудня 2019 року про відмову в оформленні та видачі паспорта громадянина України ОСОБА_1 є правомірним та не підлягає скасуванню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Позивач проживав у місті Антрацит, Луганської області, що підтверджується копіями поквартирної картки, картки прописки та показами свідків, а також довідками від 22 грудня 2011 року № 6178/2 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ», від 21 березня 2013 року № 1369/1 КП «ЖИТРЕМОНТ-АНТРАЦИТ» та від 28 травня 2013 року № 1845/1 КП «ЖИТРЕМНОТ-АНТРАЦИТ».

Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, 20 лютого 2014 року було визначено датою початку тимчасової окупації території України.

Позивач стверджує, що 17 квітня 2014 року ОСОБА_1 , було втрачено паспорт громадянина України на блокпосту Зугрес Луганської області, втікаючи від незаконних збройних формувань ЛНР (за твердження позивача паспорт був відібраний представниками незаконних збройних формувань ЛДНР на шляху прямування автобусу «Антрацит-Дніпропетровськ», про що написано відповідну заяву до поліції).

18 листопада 2014 року позивач звернувся до голови Державної міграційної служби України із заявою про підтвердження громадянства України, на яку 22 грудня 2014 року позивач отримав відповідь ДМС України від 16 грудня 2014 року про неможливість підтвердження через окупацію Донецької та Луганської областей.

Надалі, на заяву ОСОБА_1 , про втрату паспорту отримано відповідь ГУ МВС м. Києва про те, що заява ОСОБА_1 зареєстрована в ЖЄОЗП Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві за № 80597/22975 від 04 жовтня 2016 року та копію висновку від 07 жовтня 2016 року за результатами розгляду матеріалів ЖЄОЗП № 80597/22975 від 04 жовтня 2016 року, яким підтверджено, що 17 квітня 2014 року на блокпосту Зугрес Луганської області, на шляху прямування автобусу «Антрацит-Дніпропетровськ», автобус був зупинений невідомими особами, у всіх чоловіків автобусу були забрані паспорта України, а потім ці паспорта були спалені. Перевірки за заявою закінчена у зв`язку з відсутністю складу злочину.

2017 року позивач повторно звернувся до Шевченківського РВ із заявою про викрадення паспорту 17 квітня 2014 року з зазначенням тих обставин, що відображені у попередній його заяві, на що отримав відповідь від 11 лютого 2017 року аналогічного змісту.

Позивач звернувся до громадської організації «Союз матерів «ЗАХИСТ» та до адвоката за правовою допомогою.

На запити адвоката від 22 березня 2019 року та від 09 вересня 2019 року отримано відповіді ДМС України від 29 березня 2019 року та від 16 вересня 2019 року про неможливість надати статус внутрішньо переміщеної особи позивачу у зв`язку із неможливістю підтвердження його громадянства.

На лист громадської організації «Союз матерів «ЗАХИСТ» отримано відповідь ДМС України від 23 серпня 2019 року про те, що для оформлення позивача як внутрішньо переміщену особу (далі ВПО) необхідний паспорт громадянина України, а для видачі паспорту громадянина України замість втраченого - необхідна довідка ВПО і що позивач не зареєстрований за місцем проживання, а тому з метою оформлення паспорту він має звернутись до будь-якого підрозділу ДМС за місцем свого фактичного проживання в Україні.

Позивач 08 жовтня 2019 року та 18 жовтня 2019 року письмово звернувся до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та. Київській області, був на особистому прийомі в підрозділі ДМС (що підтверджується талоном відвідування), де для отримання паспорту було роз`яснено процедуру встановлення особистості позивача.

01 листопада 2019 року, уповноваженим органом було складено акт про фактичне місце проживання позивача у м. Києві за адресою: АДРЕСА_2 .

05 листопада 2019 року позивач звернувся до підрозділу ДМС з заявою щодо проведення процедури встановлення особи.

На вказані вище звернення позивачем 28 грудня 2019 року було отримано відповідь Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27 грудня 2019 року № 81.8027-1032/81.8027.1-19 в якій перераховані подані позивачем документи разом із заявами від 22 жовтня 2019 року, а також повідомлено, що Дніпровським РВ проведено перевірку громадянства позивача за результатами якої встановити громадянства не виявилось можливим. З метою встановлення особи було проведено опитування свідків які засвідчили особу позивача, про що підрозділом ДМС складено відповідний акт (міститься в матеріалах справи ДМС). На підставі підпункту 1 пункту 100 постанови Кабінету Міністрів України № 302 позивачу було відмовлено в оформлені паспорта громадянина України через неможливість підтвердження належності позивача до громадянства України.

Не погоджуючись з вищевказаними діями та рішеннями суб`єкту владних повноважень, пов`язаних з встановленням належності до громадянства України та видачею паспорта громадянина України, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб відповідно до Конституції України визначає Закону України «Про громадянство».

Статтею 1 Закону України «Про громадянство» зокрема встановлено, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України; декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Пунктом 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про громадянство» передбачено, шо громадянство України набувається за територіальним походженням.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство» зокрема встановлено, що особа, яка сама хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неловнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Іноземці, зазначені в частинах 1 - 3 статтею 8 Закону України «Про громадянство», які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про не, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (надалі - Порядок).

Згідно абзацу 1 пункту 1 Порядку вбачається, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Пунктами 3, 5 Порядку зокрема встановлено, шо заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником.

Під час подання заяви та інших документів з питань громадянства пред`являється документ, що посвідчує особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України або про його постійне проживання за кордоном та подаються копії таких документів.

У відповідності до пункту 26 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, який підтверджує факт народження відповідно батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Підпунктами «а» - «в» пункту 24 Порядку передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає: а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням; б) дві фотокартки (розміром 35 х 45 мм); в) один із таких документів: - декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства; - зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, -законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України; - декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку з Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні; - заяву гро зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.

Так, статтею 21 Закону України «Про громадянство» передбачено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Тобто, виходячи з аналізу вищевикладеного, суд звертає увагу на той факт, що необхідною та обов`язковою умовою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, відповідно до статті 21 Закону України «Про громадянство України», є встановлення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

При цьому, суд також зазначає, що статтею 21 Закону України «Про громадянство» встановлено виключні підстави для скасування рішення про набуття громадянства України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про громадянство України», особа, яка припинила громадянство України, є особою без громадянства і подала заяву про поновлення у громадянстві України, реєструється громадянином України незалежно від того, проживає вона постійно в Україні чи за кордоном, за відсутності обставин, передбачених частиною 5 статті 9 цього Закону.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про громадянство України», громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до статті 25 Конституції України, громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Згідно приписів статті 2 Закону України «Про громадянство України» вбачається, що принципом законодавства України про громадянство є неможливість позбавлення громадянина України громадянства України.

Також, суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою.

Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Судом в свою чергу було встановлено, що з наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , вбачається, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцем народження зазначена Україна, місто Антрацит.

В той же час, вказана вище обставина, також підтверджується наявним в матеріалах справи військовим квитком серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що позивач за національністю є Українцем.

Отже, враховуючи вищевикладене в сукупності та виходячи з аналізу вищезазначених норм чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 , є особою, яка набула право на громадянство України за народженням, так як останній народився на території України.

Таким чином, підсумовуючи викладене в сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість відмови Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в оформленні паспорта громадянина України ОСОБА_1 .

Відтак, беручи до уваги наведене та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 27 грудня 2019 року у формі листа, про неможливість підтвердження ОСОБА_1 , громадянства України та відмову у видачі паспорта громадянина України, ґрунтується на положеннях чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області поновити громадянство України ОСОБА_1 , та видати паспорт громадянина України, суд зазначає наступне.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Разом з цим, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

З урахуванням вищевикладеного, вимога позивача про зобов`язання Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області поновити громадянство України ОСОБА_1 , та видати паспорт громадянина України, не підлягає задоволенню, оскільки в такому разі відбудеться втручання суду у виключні (дискреційні) повноваження Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, що є неприпустимим.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, з метою належного захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву щодо поновлення громадянства України ОСОБА_1 , та видачі паспорта громадянина України, з урахуванням висновків суду по даній справі.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору..

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відтак, враховуючи, що позовні вимоги позивача були задоволені частково, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 630,60 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 27 грудня 2019 року у формі листа, про неможливість підтвердження ОСОБА_1 , громадянства України та відмову у видачі паспорта громадянина України.

3. Зобов`язати Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву щодо поновлення громадянства України ОСОБА_1 , та видачі паспорта громадянина України, з урахуванням висновків суду по даній справі.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 630,60 грн (шістсот тридцять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02094, місто Київ, вулиця Юрія Поправки, будинок 14-А, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова