Справа № ЗД/380/28/20
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № ЗД/380/28/20 пров. № А/857/7901/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Затолочного В.С.

з участю секретаря судового засідання: Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року про забезпечення позову (постановлена головуючим-суддею Грень Н.М., час ухвалення судового рішення 13 год 25 хв у м. Львові, дата складання повного тексту ухвали 19 червня 2020 року) за заявою Державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області Поліщак Марії Василівни, поданою до пред`явлення позову,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року Державний реєстратор Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області Поліщак М.В. (далі - державний реєстратор Поліщак М.В.) звернулася в суд із заявою про забезпечення позову, в якій з урахуванням уточнень просила зупинити дію наказу Міністерства юстиції України №1856/5 від 03.06.2020 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_1 », яким тимчасово заблоковано доступ державному реєстратору ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до ухвалення рішення у справі.

Заява обґрунтована тим, що оспорюваний наказ порушує гарантоване їй Конституцією України право на працю, а не зупинення його дії позбавить її можливості здійснювати свою діяльність, що завдасть шкоди матеріального характеру, оскільки буде позбавлено можливості отримувати дохід від професійної діяльності. Крім того, у разі задоволення позову та скасування спірного наказу захист прав, свобод та інтересів стане неможливим у зв`язку з його виконанням, що унеможливить відновлення порушених прав. Зазначає, що під час розгляду скарги суб`єктом владних повноважень не вживались заходи щодо перевірки порушень, які були виявлені на підставі даних реєстру, у тому числі не запитувались копії документів та пояснення суб`єкта перевірки.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 заяву про забезпечення позову було задоволено повністю.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить її скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що доводи позивача щодо протиправності оспорюваного наказу є предметом розгляду при вирішенні даної справи по суті позовних вимог, а тому задоволенням заяви суд першої інстанції фактично вирішив спір по суті заявлених позовних вимог, що не узгоджується з метою застосування правового інституту забезпечення позову. Зазначає, що суд в цій ситуації має виходити з наявності обставин, викладених у статті 150 КАС України. Разом з тим, позивач не навів достатніх доказів з приводу викладених у заяві обставин.

Відзив на апеляційну скаргу від заявника не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в апеляційній скарзі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Міністерства юстиції України слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою відмовити державному реєстратору Поліщак М.В. у задоволенні заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом Міністерства юстиції України №1856/5 від 03.06.2020 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львіської області ОСОБА_1 » було тимчасово заблоковано доступ державного реєстратора ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.

Підставою для видачі оспорюваного наказу слугував наказ Міністерства юстиції України №1178/7 від 15.05.2020 «Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львіської області ОСОБА_1 ».

Камеральна перевірка державного реєстратора ОСОБА_1 проводилась на підставі листа Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області №16975/44/06 від 23.12.2019.

Висновок відповідача про наявність підстав для прийняття рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ґрунтувався на порушенні вимог чинного законодавства при проведенні реєстраційних дій.

Задовольняючи заяву про забезпечення адміністративного позову, суд першої інстанції враховуючи принципи розумності, обґрунтованості та адекватності вимог, збалансованості сторін, а також інших осіб, які беруть участь у справі, наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовних вимог, ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у випадку невжиття таких заходів, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви, врахувавши при цьому те, що державним реєстратором проводиться не лише реєстрація прав на нерухоме майно, а також прийом заяв для проведення такої реєстрації. При цьому, не забезпечення позову позбавить можливості реєстратора виконувати такі повноваження. Крім того, оспорюваний наказ не містить відомостей про вирішення питання щодо передачі документів, які подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора, що в свою чергу може створити порушення прав третіх осіб, які звернулися до державного реєстратора.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Інститут забезпечення позову має на меті надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, а тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною другою цієї статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо : 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Підстави забезпечення позову, передбачені ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, а тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно п.1 ч.1 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено шляхом зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

Не допускається забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (п.5 ч.3 ст.151 КАС України).

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З матеріалів справи видно, що предметом спору в межах даної справи є оспорювання наказу Міністерства юстиції України №1856/5 від 03.06.2020 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львіської області ОСОБА_1 », яким тимчасово заблоковано доступ державного реєстратора ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці, а вжити заходи забезпечення позову позивач просив шляхом зупинення дії оспорюваного ним рішення до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Підставою для прийняття спірного наказу слугував наказ Міністерства юстиції України №1178/7 від 15.05.2020 «Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львіської області ОСОБА_1 », на підставі листа Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області №16975/44/06 від 23.12.2019, з якого вбачається, що позивачем допущено порушення у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Виявлення такого порушення стало підставою для прийняття рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Колегія суддів зазначає, що правомірність та оцінка прийнятого наказу, підлягає з`ясуванню під час розгляду справи по суті та може бути надана судом першої інстанції за результатами розгляду справи.

У свою чергу, вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оспорюваного наказу до набрання законної сили рішенням по справі, надасть позивачу право вчиняти реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, хоча спірним наказом таке право позивачу тимчасово і заблоковане, у зв`язку з виявленням порушення у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Підтвердження факту вчинення таких порушень чи спростування цієї обставини може бути з`ясоване виключно в процесі розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.10.2018 по справі №808/2432/18.

З урахуванням наведених вище принципів, які суд бере до уваги при застосуванні заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає, що задля забезпечення збалансованості інтересів сторін, сприятливим для досягнення позитивного результату буде збереження існуючої ситуації з тимчасовим блокуванням доступу, оскільки в ході розгляду справи по суті суд надасть оцінку обставинам, які слугували підставою для прийняття оспорюваного наказу, зокрема, порушення позивачем вимог законодавства при вчиненні реєстраційних дій.

У даному випадку, на думку колегії суддів, негативним буде рішення про забезпечення позову, яким по-перше вирішено спір по суті, а по-друге, у разі продовження вчинення реєстраційних дій, існує ймовірність заподіяння шкоди третім особам, які звертаються із заявами про державну реєстрацію, доки суд не надасть правової оцінки правомірності рішенням та діям державного реєстратора.

Доводи заявника з приводу того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення її прав та інтересів є безпідставними, оскільки вони є предметом спору в даній справі, а вирішення цього питання призведе до фактично вирішенням справи по суті до постановлення рішення в даній справі.

Стосовно доводів заявника про порушення її права на працю у зв`язку з тимчасовим блокуванням доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, оскільки посада державного реєстратора, яку обіймає позивач, включена до штатного розпису апарату управління Чернівської сільської ради на 2020 рік, затвердженого рішенням Чернівської сільської ради №5 від 16.12.2019 «Про затвердження штатного розпису та розрахунку фонду оплати праці працівників апарату управління Чернівської сільської ради на 2020 рік», яким, в тому числі, вирішено затвердити розрахунок фонду оплати праці працівників апарату управління Чернівської сільської ради на 2020 рік.

Крім того, тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не може бути підставою для розірвання трудового договору та призупинення або припинення виплати посадового окладу.

Також, колегія суддів зазначає, що забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу в частині тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно може вважатися вирішенням спору по суті, оскільки державний реєстратор і в подальшому буде здійснювати діяльність у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, незважаючи на те, що оспорюваний наказ був винесений саме з підстав наявних порушень державним реєстратором при вчиненні дій у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Дана правова позиція висловлена судом апеляційної інстанції з врахуванням висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 23.07.2020 по справі №640/12935/19.

Надаючи правову оцінку доводам заявника з приводу неможливості відновлення порушених прав у разі задоволення позову та скасування спірного наказу у зв`язку з його виконанням, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Процедуру забезпечення доступу до Єдиних та Державних реєстрів, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України, особам, уповноваженим відповідно до законодавства на здійснення реєстраційних дій у відповідних реєстрах, у тому числі щодо прийняття та видачі документів, шляхом надання ідентифікаторів доступу, припинення доступу до реєстрів, а також порядок тимчасового блокування та анулювання доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань визначає Порядок забезпечення доступу осіб, уповноважених на здійснення реєстраційних дій, до Єдиних та Державних реєстрів, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України №2586/5 від 15.12.2015 (у редакції наказу Міністерства юстиції України №340/5 від 03.02.2020), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 03.02.2020 за №110/34393 (далі Порядок №2586/5).

Згідно п.9 Порядку №2586/5, тимчасове блокування чи анулювання доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань здійснюється адміністратором реєстрів шляхом припинення доступу до вказаних реєстрів користувача у день надходження відповідного рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу з використанням системи електронного документообігу або у паперовій формі незалежно від зміни відомостей про користувача, зазначених у абзаці третьому пункту 4 цього Порядку.

Після спливу строку тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань доступ до реєстрів надається за відповідним повідомленням суб`єкта, визначеного у пункті 2 цього Порядку, не пізніше наступного робочого дня з дати його отримання, але не раніше спливу строку такого блокування.

У разі скасування судом рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу про тимчасове блокування чи анулювання доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань доступ до реєстрів надається не пізніше наступного робочого дня після отримання адміністратором реєстрів відповідного судового рішення, що набрало законної сили.

Беручи до уваги наведені вище положення Порядку та враховуючи, що тимчасове блокування здійснено 03.06.2020 строком на три місяці, відновлення повноважень державного реєстратора по здійсненню реєстраційних дій має відбутися 03.09.2020, а у разі постановлення рішення про задоволення позову, не пізніше наступного робочого дня після отримання адміністратором реєстрів відповідного судового рішення, що набрало законної сили.

Таким чином, колегія суддів не вбачає жодних підстав вважати, що у даному випадку існує загроза ймовірного невиконання чи утруднення виконання судового рішення про задоволення позову.

Стосовно висновків суду першої інстанції про ймовірність порушення прав третіх осіб, які звернулися до державного реєстратора у зв`язку з тим, що відсутністю в оспорюваному наказі відомостей про вирішення питання щодо передачі документів, які подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 (далі Закон №1952-IV), організаційну систему державної реєстрації прав становлять : 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав : виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно.

З наведеної норми вбачається, що законодавець поділяє систему державної реєстрації прав на три ланки, яку становлять Міністерство юстиції України та його територіальні органи, суб`єкти державної реєстрації прав та державні реєстратори, а також наділяє вказаних суб`єктів визначеним и цим Законом повноваженнями.

Згідно ч.1 ст.10 Закону №1952-IV, Державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, нотаріус та державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Таким чином, з урахуванням наведених положень Закону, дія якого поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про ймовірність порушення прав третіх осіб.

Крім того, ч.1 ст.37 Закону №1952-IV передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Частина друга визначає підвідомчість скарг, зокрема, Міністерству юстиції України підвідомчі скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства, а територіальним органам підвідомчі скарги на рішення (крім рішення про державну реєстрацію прав), дії або бездіяльність державного реєстратора та дії або бездіяльність суб`єктів державної реєстрації прав.

Пунктом «г» частини шостої статті 37 цього Закону передбачено, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Разом з тим, в абзаці п`ятому частини сьомої цієї статті вказано, що питання про передачу на розгляд суб`єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного нотаріуса Міністерство юстиції України вирішує лише у разі прийняття рішення про тимчасове блокування або анулювання доступу нотаріуса до Державного реєстру прав.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову за умови не вирішеного питання про передачу документів.

Суд апеляційної інстанції також критично ставиться до доводів заявника про порушення порядку розгляду скарги з огляду на те, що дана обставина не є визначальною при вирішенні питання про забезпечення позову та не встановлює підстав, визначених ч.2 ст.150 КАС України, які суд враховує при вирішенні даного питання.

Таким чином, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.157 КАС України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Так само вони можуть бути скасовані і за наслідками розгляду справи. Тобто, скасування заходів забезпечення позову можливе після їх застосування і дії, а не у порядку оскарження їх вжиття.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині скасування заходів забезпечення позову задоволенню не підлягає, так як суд першої інстанції розглядав вимогу про їх вжиття, а не скасування уже вжитих заходів.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року про забезпечення позову по справі №3Д/380/28/20 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви Державного реєстратора Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 04.09.2020.