Справа № 420/6538/19
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6538/19
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кравця О.О.
судді -Домусчі С. Д.
судді - за участю секретаря перекладача представника апелянта та відповідачів позивача представника позивача Коваля М.П. Юрчак М.Р. Нікщова О.О. Білоконь Н.О. Касімова М.К. Маркочевої Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року по справі № 420/6538/19 прийнятого у порядку письмового провадження ( суддя Харченко В.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування наказу, рішення, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

05.11.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, та просив визнати протиправними та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №117 від 21.06.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Рішення Державної міграційної служби України №148-19 від 27.09.2019р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до процедури, передбаченої ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року адміністративний позов був задоволений.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги представник Державної міграційної служби України обґрунтовує тим, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за наслідками якого встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також, на думку відповідачів, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21квітня 2020 року розгляд справи призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 20 травня 2020 року о 14:35.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України, представник позивача до судового засідання з`явився, представник відповідача - апелянта до судового засідання не з`явився та подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що особової справи №2019ОD0107 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач є уродженцем с.Окчапан, Андіжанської області, Узбекистан, за національністю узбек, сповідує іслам, перебуває у цивільному у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , офіційно одружений на гр.Узбекистану ОСОБА_3 , освіта середня, громадянин Узбекистану. На територію України громадянин Узбекистану ОСОБА_1 прибув легально, залізничним сполученням Ташкент (Узбекистан) Харків (Україна) у червні 2002року.

03.06.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що не бажає повертатися на територію країни громадянської належності у зв`язку з побоюваннями зазнати переслідування через приналежність до партії «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі».

Судом 1-ої інстанції було також встановлено , що за результатами розгляду справи №2019ОD0107 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , заступником начальника по боротьбі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Андрєєвим Ю.С. 21.06.2019р. складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено, що ОСОБА_1 не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі шукача захисту в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

21.06.2019р. із посиланням на п.п.4,6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п.4.3, 4.4 Правил Наказу МВС від 07.09.2011р. №649, з урахуванням Висновку заступника начальника по боротьбі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Андрєєва Ю.С., стосовно матеріалів особової справи №2019ОD0107 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з означеним Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117 від 21.06.2019р., ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України зі Скаргою №К-893-19 від 12.07.2019р. щодо визнання протиправним та скасування Наказу ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117 від 21.06.2019р., зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду вказаної Скарги ОСОБА_1 №К-893-19 від 12.07.2019р., головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Гуляй Ю. 27.09.2019р. складено Висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, котрий 27.09.2019р. затверджено директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Синявським П.М., яким відхилено скаргу ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку з чим, з урахуванням приписів ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 27.09.2019р. Державною міграційною службою України прийнято Рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №148-19, яким відхилено скаргу ОСОБА_1 від 01.07.2019р. на наказ ГУ ДМС в Одеській області від 21.06.2019р. №117 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з означеними Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №117 від 21.06.2019р., та Рішенням Державної міграційної служби України про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №148-19 від 27.09.2019р., позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судом 1-ої інстанції було також встановлено ,що відсутні документальні докази належності позивача до «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі», яка є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу, людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Зокрема, речник організації у Великій Британії від імені «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступи віз засудженням цього теракту. Завдяки цьому «Хізбут-Тахрір аль - Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи і Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику і критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями й рішуче засуджували численні факти катувань і позасудових страт членів «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Організація «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, в Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). Сьогодні організація «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччиніпов`язанаізпозицієюорганізаціїстосовнозапереченнязаконностііснуванняІзраїлю й активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави ( Халіфата ), що переслідується авторитарними режимами.

Водночас, «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, "Аль-Каїді" та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http:

//www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist). «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі » не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Факт належності позивача до «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» був визнаний представником відповідачів під час апеляційного розгляду 02.09.2020 року.

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):

Конституція України:

Ст.3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Ст.8 Конституції України встановлює ,що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ч.1 ст. 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст.26 Конституції України зазначає ,що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року №3671-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , затверджені Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 (далі - Правила № 649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ТА ПРАКТИКА ЄСПЛ:

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 2 Протоколу N 4, якою у відповідній частині передбачено наступне:

"1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві".

Стаття 2 § 2 Протоколу № 4 гарантує кожному право залишати будь-яку країну, щоб переїхати до будь-якої іншої країни на власний вибір, куди його можуть пустити. (див. цитоване рішення Peltonen, стор. 43, і цитовані рішення Baumann, §§ 62-63, Napijalo, §§ 69-73, і Nalbantski, § 61). Тож слід встановити, чи таке порушення було «передбачене законом», переслідувало одну чи кілька законних цілей, визначених статтею 2 § 3 Протоколу № 4, і чи воно було «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї або цих цілей. (див.п.30 рішення у справі «STAMOSE ПРОТИ БОЛГАРІЇ» (Заява № 29713/05)від 27 листопада 2012 року, яке набуло статусу остаточного 27.02.2013 р.)

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, іноземець, який законно проживає на території держави, не може бути висланий за її межі інакше ніж на виконання рішення, прийнятого відповідно до закону, і повинен мати можливість:

a) наведення доводів проти свого вислання;

b) перегляду своєї справи;

c) представлення з цією метою перед компетентним органом або перед особою чи особами, призначеними цим органом (стаття 1).

Конвенція про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони:

a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;

b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;

c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.

Ст.1 Згідно Розділу 1 Цілі та Принципи Статуту ООН

Організація Об`єднаних Націй має на Меті:

1. Підтримувати міжнародний мир та безпеку і з цією метою вживати ефективних колективних заходів для запобігання та усунення загрози миру й придушення актів агресії, або інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості та міжнародного права, залагоджування або розв`язання міжнародних конфліктів або ситуацій, що можуть призвести до порушення миру.

2. Розвивати дружні відносини між націями на основі дотримання принципу рівноправності та самовизначення народів, а також вживати інших відповідних заходів для зміцнення загального миру.

3. Здійснювати міжнародне співробітництво в сфері розв`язання міжнародних проблем економічного, соціального, культурного та гуманітарного характеру й у заохоченні та розвитку поваги до прав людини й основних свобод для всіх, без розрізнення раси, статі, мови та релігії.

Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців( надалі - Керівництво).

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва ,особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 66 та 195 Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного,які можуть бути як усні, так і документальні.

Позиція Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року).

Пункти 10, 11. Неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 (надалі - Директива № 8043/04)

Приписами п.5 ст.4 Директиви № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до положень ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU серйозна шкода включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

ІНФОРМАЦІЯ ЩОДО СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНОЇ СІТУАЦІЇ У КРАЇНІ ПОХОДЖЕННЯ.

З ІКП спостерігається поліпшення загальної соціально-політичної ситуації в країні громадянської належності позивача.

Згідно з ІКП:

Назва статті: Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, Спільні висновки 2-я Регіональна конференція з питань права на встановлення правосуб`єктності і запобігання безгромадянства - "Ніхто не повинен бути забутий при народженні", 5-6 вересня 2019 р, 6 вересня 2019, доступ за наступним адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5de8b6514.html [остання дата доступу 31 травня 2020 ], якою були відзначені зобов`язання, прийняті Республікою Узбекистан, що випливають з основних договорів з прав людини, включаючи: Міжнародний пакт про громадянські і політичні правах, Конвенцію про права дитини та Конвенцію про права інвалідів.

Назва статті: Хьюман Райтс Вотч, «До самого кінця»: Позбавлення волі за політичними мотивами в Узбекистані, 26 вересня 2014 року, доступ за наступною адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/54255a3a4.html [остання дата доступу 31 травня 2020]

Згідно із доповіддю 15 осіб з числа тих, чиї історії задокументовані в доповіді, - це

правозахисники: ОСОБА_38, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 п`ятеро -журналісти: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 . Четверо - опозиціонери: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 . Троє - незалежні релігійні діячі: ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 . Ще семеро - це ті, кого уряд вважає критиками влади або свідками андижанської бійні 13 травня2005 року, коли урядовими військами було вбито сотні переважно мирних демонстрантів: ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_39, ОСОБА_36 . Список людей, засуджених в Узбекистані за політично вмотивованими звинуваченнями, не вичерпується названими вище особами, і вибір конкретних персоналій не означає, що їх історії важливіше інших. Навпаки, доля цих 34 ув`язнених, які представляють усі регіони країни, проливає світло на більш загальні тенденції політичних репресій в Узбекистані і спробу уряду придушити широкий спектр незалежної діяльності, яка відбувається поза рамками жорсткого контролю держави. Одночасно багато історії служать ілюстрацією видатних таланту, креативності і вкладу незалежного громадянського суспільства Узбекистану в цивільне розвиток країни, а також величезних втрат, що викликаються триваючим позбавленням їх волі.

Інші джерела:

Назва статті: USDOS - US Department of State: Country Report on Human Right;; Practices 2018 - Uzbekistan, 13 March 2019 (Державний департамент США: Звіт про практику в галузі прав людини 2018 ¦ Узбекистан, 13 березня 2019 року)

https://www.ecoi.net/en/document/2004208.html

«Закон забороняє партії, які базуються на релігії або етнічній приналежності; виступають проти суверенітету, цілісності або безпеці країни, конституційних прав і свобод громадян; сприяє війні або соціальній, національній чи релігійній ворожнечі; або прагнуть повалити уряд. Закон також забороняє ісламістську політичну організацію « Хизб-ут-Тахрір »,заявляючи, що. вона розповсюджує ненависть та виступає за терористичні акти.»

Назва статті: Human Rights Committee. Concluding observations on the fifth periodic report of Uzbekistan, 1 May 2020 (Заключні зауваження Комітету OOH з прав людини по Узбекістану від 1 травня 2020 р2.

http://docstore.ohchr.org/Self$ervices/Fiie$Handler.ashx?enc=6QkGld%

2FPPRiCAqhKb7yhsj07MIYGKLORQJAcDdFOt9%2FmNbr457d5EDoO02gGTlkJDd0

XlnHhi3DnhjOdNPkjrJh9MB4nu%2Fexi%2FgB%2BHfYmilWiOJA!btS10jRdOeWD%

2Fe5

« 24, Комітет стурбований триваючими доповідями про катування га неналежне поводження, е тому числі, сексуальне насильство та згвалтування з боку тюремних чиновників та виконавчого персоналу проти осіб, позбавлених свободи, в тому числі проти осіб, які позбавлені волі через те, що виглядає як політичні обвинувачення,

42. Комітет стурбований тим, що діюче законодавство криміналізує будь-яку діяльність незареєстрованої релігійної організації,.. Є доповіді про арест, позбавлення волі, штрафи та кримінальні засудження осіб, які належать до незареєстрованих релігійних груп за ведення мирної релігійної діяльності, (є) Довільній арешти, затримання, катування та неналежне поводження з мусульманами, що практикують їхню релігію поза санкціонованими державою структурами за звинуваченням в екстремізмі чи членстві в заборонених релігійних групах.»

Назва статті: Freedom house. Uzbekistan. June 1, 2018-May 31, 2019

https://freedornliouse.org/€ountry/u:zbekistan/freedom-net/2019?;

«Президент ОСОБА_40 продовжує керувати однією з найбільш репресивних країн в Євразії . Доповіді про катування та інші форми неналежного поводження залишаються звичайною річчю, хоча і публікується інформація про відставлення та засудження деяких чиновників. Попре те, що дожі особи були відпущені, уряд продовжує тримати численних в`язнів з політичних чи релігійних причин.»

Назва статті: Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доклад Amnesty International 2017/18; Права людини в сучасному світі, 1 січня 2018 роду.

https://www.refworld.arg.ru/docid/5adeBae4.htmi

«Вместе с тем по обвинениям в членстве в запрещённых «экстремистских» группах силовики задержали десятки людей, в том числе вернувшихся из-за границы трудовых мигрантов. По словам их родственников и правозащитников, сотрудники милиции и СН6 пытали многих иа обвиняемых в таком незаконном членстве, чтобы заставить их признать свою «вину» э сфабрикованных делах. Судьи же игнорировали достоверные утверждения о пытках, даже если могли видеть их следы прямо в зале суда, и принимали «признания» в качестве доказательств.

В октябре по приглашению правительства в Узбекистане с визитом побывал Специальный докладчик ООН по вопросу о свободе религии или убеждений. Он стал первым представителем специальных процедур ООН, которому разрешили въезд в Узбекистан с 2002 года.

Согласно его предварительным выводам, религиозные практики подчиняются «чрезмерным правилам, которые определяют приоритетность безопасности над свободой»,

VI. ПРОЦЕСУАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО:

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ст.3 КАС України (в ред.,діючої з 15.12.2017 року) порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч.3 ст.6 КАС України ,звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.7 КАС України ,суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1-5 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 5 ст.242 КАС України ,при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.4 ст.243 КАС України ,судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

VII. .ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України , в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії)

Апеляційний суд вважає, що у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, а єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту " або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного суду від 14.03.2018 року по справі 820/1502/17,

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З відкритих джерел інформації, було встановлено, що "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" в цих країнах.

Єдиною країною, де "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена як "терористична організація" є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 р. № ГКПИ 03-116).

Водночас, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, "Аль-Каїді" та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" на території України.

Аналогічна правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №813/1589/17

(1) Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Апеляційний суд, , враховуючи практику ЄСПЛ , інформацію з країни походження (https://www.refworld.org.ru,https://www.ecoi.net/en/document/2004208.html, http://docstore.ohchr.org/Self$ervices/Fiie$Handler.ashx?enc=6QkGld% , https://freedornliouse.org/€ountry/u:zbekistan/freedom-net/2019?https://www.refworld.arg.ru/docid/5adeBae4.htmi) , правову позицію Верховного Суду , вважає необґрунтованими доводи апелянта та доходить до висновку наявності відсутності підстав для задоволення позову, та вважає вірним висновок суду 1-ої інстанції, так як наявні належні ,допустимі, достовірні та достатні докази обставин , з якими пов`язано надання позивачу статусу біженця та/або особи ,що потребує додаткового захисту, обґрунтованими є побоювання позивача , що у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань через приналежність до партії «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі». При цьому, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою, а факт належності позивача до «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» був визнаний представником відповідачів під час апеляційного розгляду 02.09.2020 року.

Доводи апелянта, про те що : у позивача не виникало проблем або конфліктів з населенням країни, йому не створювали проблем у підтриманні соціальних зв`язків на території країни громадянської належності (арк. 6 протоколу співбесіди від 20.06.2019); позивача цілковито влаштовувало власне проживання на території Узбекистану до власного взяття під варту (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019); позивач мав можливість вільного доступу до лікарень, державних та комерційних установ під час проживання на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019);під час проживання на території країни громадянської належності ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали та не були причетні до випадків з порушенням їхніх прав (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019);ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до свавільних арештів або необґрунтованих позасудових рішень на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019);ані у позивача, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з представниками органів державної влади Узбекистану (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019); позивачу не створювали проблем з виїздом за межі країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019); позивач продовжує володіти власністю на території Узбекистану, яка записана на його ім`я (арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019);у позивача ніколи не виникало проблем з отриманням державних послуг, офіційних документів, зокрема, оформленням паспортного документа громадянина країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.06.2019);у позивача не виникало проблем з отриманням освіти на період проживання на території Узбекистану (арк. 12 протоколу співбесіди від 20.06.2019);у позивача була можливість безперешкодного вільного переміщення територією країни громадянської належності (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 21.06.2019);позивач мав можливість доступу до працевлаштування на території країни громадянської належності (арк. 12 протоколу співбесіди від 20.06.2019),твердження позивача про малопрестижний, низькооплачуваний характер доступної роботи (арк. 12 протоколу співбесіди від 20.06.2019), економічний характер труднощів, які нібито виникали у нього на період проживання на території Узбекистану (арк. 9 анкети від 14.06.2019; арк. 7 протоколу співбесіди від 20.06.2019), у дружини та дітей позивача, які залишились проживати на території країни громадянської належності не виникало жодних елементів переслідування у зв`язку з повідомленою заявником історією (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.06.2019); близькі родичі позивача, які залишились проживати на території країни громадянської належності продовжують безперешкодно дотримуватись канонів обраного віросповідання (арк. 8 анкети від 14.06.2019; арк. 15 додаткового протоколу співбесіди від 21.06.2019), за матеріалами особової справи відсутня інформація щодо наявності у них суттєвих проблем через зазначену обставину, близькі родичі позивача, які наразі залишились проживати на території Узбекистану не змінювали адресу власного проживання на території країни громадянської належності з моменту виїзду позивача до України (арк. 6 протоколу співбесіди від 20.06.2019), що вказує на те, що вони не мають потребу переховуватися і не зазнають жодних утисків, позивач мав можливість повноцінно та регулярно дотримуватись канонів обраного віросповідання (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.06.2019; арк. З додаткового протоколу співбесіди від 21.06.2019),в той же час, він зазначає, що він не приймав участі у спеціалізованих масових релігійних заходах (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.06.2019), що не створює для нього загрозу стати об`єктом потенційних переслідувань у випадку повернення на територію Узбекистану; кримінальні переслідування, об`єктом яких нібито став позивач на території країни громадянської належності (арк. 12 анкети від 14.06.2019) жодним чином не пов`язані з його релігійними поглядами, відповідно до пояснень, наданих заявником, на Батьківщині його обвинувачують за ч. 1 ст. 159 Кримінального кодексу Узбекистану (арк. 12 анкети від 14.06.2019 року; арк. 15 протоколу співбесіди від 20.06.2019) - Публічні заклики до неконституційного зміни існуючого державного ладу, захоплення влади або відсторонення від влади законно обраних або призначених представників влади або до неконституційного порушення єдності території Республіки Узбекистан, а так само виготовлення, зберігання з метою розповсюдження або розповсюдження матеріалів такого ж змісту - не спростовують той факт, що наявними у справі доказами доведено існування ризику переслідувань Позивача, у зв`язку з релігійними переконаннями та політичні поглядами, оскільки він є членом «Хізб-ут- Тахрір», приймав активну участь у діяльності даної партії та проводив суспільну діяльність, через що у разі повернення до країни походження Позивач може стати жертвою переслідувань, враховуючи , що раніше він вже був засуджений в країні походження за діяльність в партії.

У зв`язку із вищенаведеним , оскаржене рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту,оформлене наказом №148-19 від 27.09.2019 р., є необґрунтованим та таким, що прийняте у порушення порядку, встановленого Конституцією та законом України.

(2) Висновки апеляційного суду:

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України , в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії)

В порядку ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду 1-ої інстанції , та також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.3,8,9,19,26,55 Конституції України, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, статтею 2 Протоколу N 4 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,6,7,139, 242, 249, 286, 292, 308, 315, 316,321,322,325,328,329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення , а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів

Повне судове рішення складене та підписане 03.09.2020 року

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Домусчі С.Д.