Справа № 380/1554/20
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1554/20 пров. № А/857/6342/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі № 380/1554/20 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області з вимогами про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ542/893/АВ/ФС від 05.02.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 05.02.2020 №ЛВ5043/893/АВ/ФС. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1252,00 грн.

Не погодившись із цим рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, Головне управління Держпраці у Львівській області оскаржило в апеляційному порядку. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що на час притягнення позивача до відповідальності внесені зміни до КЗпП України вже не передбачали вид відповідальності за вчинене правопорушення як штраф у 30 кратному розмірі мінімальної заробітної плати та безпідставно застосував принцип зворотної дії нормативно-правового акту в часі, оскільки вважає позивача прирівняним до юридичної особи, до якої не може бути застосована зворотна дія закону в часі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що до Головного управління Держпраці у Львівській області надійшов лист Сокальської районної державної адміністрації Львівської області Вх.№01-08/19200 від 15.11.2019, в якому повідомлялося про виявлення районною робочою групою ознак порушення законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 , що полягали у ненаданні документів про працевлаштування 2 найманих працівників.

За результатами проведеного аналізу вказаної інформації та інформації, що надійшла з ГУ ПФУ у Львівській області, заступником начальника управління - начальником відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Львівській області Щербою Н. підготовлено доповідну записку №6030/1, у якій повідомляється, що ФОП ОСОБА_1 може використовувати найманих працівників без належного оформлення трудових відносин.

Уповноваженою посадовою особою начальником Вільховою О.О. видано наказ від 09.12.2019 №2436-П та направлення від 09.12.2019 №2436, якими головним державним інспекторам Кучмі М.І., Климчук Н.А., Орищак У.В. та Савенко О.В. доручено провести захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин у ФОП ОСОБА_1 .

За наслідками інспекційного відвідування 12.12.2019 складено Акт інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ у якому вказано, що 10.12.2019 головним державним інспектором здійснено вихід за адресою фактичного здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 торговий павільйон, роздрібна торгівля м`ясом та м`ясними продуктами). Фіксація заходу державного контролю здійснювалась за допомогою засобів відеотехніки, про що зроблено відмітку в Акті інспекційного відвідування №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019.

За робочим місцем продавця виявлено особу, яка назвалась ОСОБА_2 та повідомила, що стажується у підприємця близько тижня. Жодних документів щодо працевлаштування станом на 10.12.2019 не підписувала.

Засобами відеотехніки зафіксовано, що ОСОБА_2 перебуває в уніформі продавця, а також здійснює продаж м`ясних товарів покупцям.

У подальшому ОСОБА_2 здійснила телефонний дзвінок, після чого прибула особа, яка назвалась ОСОБА_4 . Одягнула уніформу ОСОБА_2 та почала здійснювати продаж м`ясних товарів. Також, ОСОБА_4 повідомила головному державному інспектору, що вона працює у підприємця близько року та стажує ОСОБА_2 третій день, а надалі керівник прийматиме рішення щодо прийняття її на роботу.

12.12.2019 інспектором праці видано припис №ЛВ5043/893/АВ/П про усунення виявлених порушень.

24.12.2019 позивачеві скеровано повідомлення про одержання документів, у якому повідомлено про отримання Акта від 12.12.2019 №ЛВ5043/893/НД/АВ, який є підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, передбаченого ч.2 ст. 265 КЗпП України.

24.12.2019 позивач повідомив відповідача про виконання умов припису №ЛВ5043/893/АВ/П.

Розглянувши справу, уповноваженою особою Вільховою О.О. встановлено наявність порушення ФОП ОСОБА_1 вимог частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, постанови КМУ №413, за наслідками чого винесено постанову про накладення штрафу №ЛВ5043/893/АВ/ФС від 05.02.2020, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено фінансову санкцію, передбачену абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Вважаючи прийняту відповідачем постанову про накладення штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з означеним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду, яким задоволено позов, в межах доводів, що наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів враховує, що позивач доказів в спростування виявленого порушення суду не надав, з виявленим порушенням погодився, виконавши вимоги припису №ЛВ5043/893/АВ/П про усунення виявлених порушень.

Разом з тим, відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність та скасування постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 05.02.2020 №ЛВ5043/893/АВ/ФС з підстав того, що правовідносини з виявлення порушення та притягнення до відповідальності тривали на час винесення відповідачем оскаржуваної постанови №ЛВ5043/893/АВ/ФС, а редакція ст. 265 КЗпП України з 02.02.2020 вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинене позивачем порушення як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, то прийняте рішення відповідачем із застосуванням норми законодавства, яка втратила чинність на час його прийняття, не може розцінюватися судом як прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також прийнятим із застосуванням до позивача найбільш сприятливого підходу.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, фактичну перевірку (інспекційне відвідування) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин було проведено уповноваженими особами Головного управління ДПС у Львівській області 10 грудня 2019 року, про що складено акт перевірки №ЛВ5043/893/НД/АВ від 12.12.2019. За наслідками інспекційного відвідування встановлено наявність порушення ФОП ОСОБА_1 вимог частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України №413.

Постановою Головного управління Держпраці у Львівській області від 05 лютого 2020 року №ЛВ5043/893/АВ/ФС про накладення штрафу уповноваженими особами на ФОП ОСОБА_1 за порушення вимог частин 1 та 3 ст. 24 КЗпП України - допущення до роботи працівника без укладення трудового договору, накладено штраф у розмірі 125190 грн, що передбачений абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Абзацом другим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) в редакції, що діяла з 28.11.2019, було передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до КЗпП України» від 12 грудня 2019 року №378-ІХ до ст.265 КЗпП України внесено зміни, якими, зокрема, суттєво зменшено штрафи за порушення законодавства про працю.

Закон України «Про внесення змін до КЗпП України» від 12 грудня 2019 року №378-ІХ з оновленими розмірами штрафів діє з 02 лютого 2020 року.

Так, за визначенням абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України в редакції з 02 лютого 2020 року юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Частину другу ст. 265 КЗпП України доповнено новим абзацом, що передбачає відповідальність за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 02 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

За визначенням статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа з повною цивільною дієздатністю має право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом

Згідно положень ст. 51 цього Кодексу до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин

Отже, статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється підприємцями з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто, фізична особа-підприємець одночасно має ознаки фізичної та юридичної особи. Проте, колегія суддів вважає за необхідне застосувати за даних правовідносин правило пріоритету норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням, вважаючи позивача у першу чергу фізичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до пп.5.4 п.5 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Колегія суддів враховує, що інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин було проведено уповноваженими особами відповідача в період з 10.12.2019 до 12.12.2019, за наслідками якого встановлено допущення ФОП ОСОБА_1 порушення вимог частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України. Разом з тим, на момент розгляду справи про накладення штрафу та винесення оскаржуваної постанови №ЛВ5043/893/АВ/ФС від 05 лютого 2020 року за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, ст.265 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 12 грудня 2019 року №378-ІХ передбачала штраф у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого вчинено порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп - застосування попередження.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за порушення, яке виявлено посадовими особами Головного управління ДПС у Львівській області у період з 10 до 12 грудня 2019 року під час фактичної перевірки позивача, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 станом на 05 лютого 2020 року (дата винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу) не міг бути застосований лише такий вид реагування як накладення штрафу у розмірі 125190 грн, тобто у спірних правовідносинах з метою кваліфікації порушення підлягав застосуванню закон, який діяв на час вчинення дії, якій надається юридична оцінка, разом з тим, для юридичної відповідальності підлягав застосуванню чинний закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки правовідносини з виявлення порушення та притягнення до відповідальності тривали на час винесення (05 лютого 2020 року) відповідачем оскаржуваної постанови №ЛВ5043/893/АВ/ФС, а редакція ст.265 КЗпП України (з 02 лютого 2020 року) вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинене позивачем порушення як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, тому прийнята відповідачем постанова із застосуванням норми законодавства, яка втратила чинність на час її прийняття, не може вважатися правомірною, а тому підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 243, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі № 380/1554/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України з урахуванням пункту 3 розділу VI "Прикінцевих положень" Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська