Справа № 240/8378/20
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
03 вересня 2020 року м. Житомир справа № 240/8378/20
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом, у якому просить:
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 26.04.2019 по 19.02.2020 у сумі 174287,10 гривень.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що при звільненні відповідачем не проведено з ним розрахунків компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 - 2019 років, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Такі кошти були перераховані на банківський рахунок позивача лише 19.02.2020 року.
Позивач, вважаючи таку бездіяльність протиправною, звернувся до суду з даним позовом за захистом порушених прав.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач, скориставшись своїм правом, надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечує. Водночас, зазначив, що закон передбачає включення до грошового забезпечення військовослужбовці лише щомісячних основних видів грошового забезпечення до яких належать: посадовий оклад, оклад за військовим званням, процентна надбавка за вислугу років, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії. Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а має разовий характер. Наведене свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин, приписів ст.ст. 116,117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку, а тому позовні вимоги слід вважати такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Суд, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира першого самохідного артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.04.2019 № 109, майора ОСОБА_1 , заступника командира першого самохідного артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення звільненого наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по особовому складу) від 15 квітня 2019 року №84 з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я), пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з 26 квітня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Листом №4375 від 03.07.2019 військова частина НОМЕР_1 відмовила у нарахуванні та виплаті такої грошової компенсації, мотивуючи відсутністю на момент звільнення з військової служби у позивача права на додаткову відпустку як учасник бойових дій, оскільки під час дії особливого періоду передбачені лише щорічна основна відпустка та відпустка за сімейними обставинами.
Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною та такою, що порушує його права та інтереси, звернувся з позовом до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку задоволено.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 квітня 2019 року.

Вказане рішення набрало законної сили 24 січня 2020 року.

На виконання рішення суду, яке набрало законної сили, Військова частина НОМЕР_1 нарахувала належну суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 40765,31 гривень та виплатила її 19 лютого 2020 року, що підтверджується випискою від 21 лютого 2020 року по рахунку ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК".

Отже, повний розрахунок з позивачем проведено 19 лютого 2020 року.

У зв`язку з невиплатою при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, право позивача на яку підтверджено рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року в адміністративній справі №240/9928/19, позивач звернувся до суду про стягнення відшкодування за час затримки при звільненні зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулють спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232- ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ), згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Варто звернути увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18.

Разом з тим, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Висвітлені у ст.ст. 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів вважає за можливе застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Між тим, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 р. по справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд звертає увагу на те, що ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 р. по справі № 810/451/17.

Судом з`ясовано, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби 26 квітня 2019 року не виплачено всіх належних йому сум, так як при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Тому, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України.

З матеріалів справи встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 19 лютого 2020 року згідно виписки від 21 лютого 2020 року, а тому, за період починаючи з 26 квітня 2019 року Військова частина зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Позивач просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток в розмірі 174 287,10 гривень за час затримки з 26 квітня 2019 року по 19 лютого 2020 року виплати при звільненні зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, присудженої рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №240/9928/19.

Згідно виписки від 21 лютого 2020 року по рахунку ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК" позивачеві 19 лютого 2020 року виплачено суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 40 765,31 гривень.

Отже, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 №2593 від 19.04.2019 року про середньоденне грошове забезпечення за 2019 рік позивач за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за лютий 2019 (17171,77 гривень) та березень 2019 (17219,48 гривень), що становить за два місяці, які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суму 174287,10 гривень.

Протягом двох останніх місяців перед звільненням позивача зі служби було 59 календарних днів. Отже, середньоденний заробіток становить (17171,77 грн + 17219,48 грн): 59 = 582,90 грн.

За період з 26 квітня 2019 року по 19 лютого 2020 року було 299 календарних дні, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , складає 174287,10 гривень (299х582,90грн).

Суд зауважує, що у порівнянні із виплаченою сумою компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 40765,31 грн., суму 174287,10 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За приписами частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладені наступні правові висновки: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий підхід застосований Верховним Судом у постанові 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.

Враховуючи неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40 750 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, наявні у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір", а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку - частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх сум належних позивачу у день звільнення (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 40765,31 гривень, з урахуванням стягнутих податків);

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 26.04.2019 по 19.02.2020 у сумі 40 750 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03 вересня 2020 року.

Суддя Р.М.Шимонович