Справа № 160/4108/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Справа № 160/4108/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

07.05.2019р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачеві на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області;

- визнати протиправним та скасувати рішення 46 сесії 7 скликання відповідача №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. "Про надання дозволу на виготовлення дозволу технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність громадянці ОСОБА_2 ";

- судові витрати стягнути з бюджетних асигнувань відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №886-35/VІІ від 30.08.2018р. про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, позивач замовив у ТОВ «Земельне право» відповідний проект землеустрою, який було розроблено та сформовано прохану земельну ділянку та присвоєно їй кадастровий номер :02:004:0461 у зв`язку з чим 05.04.2019р. позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження даного проекту. Як зазначає позивач, 26.04.2019р. йому стало відомо, що його заява не тільки не розглядалася на сесійних засіданнях відповідача, але й 24.04.2019р. відповідачем було прийнято рішення №1182-46/VІІ, яким було надано громадянці ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж тієї ж самої земельної ділянки з метою подальшої її передачі у приватну власність. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви та документів позивача, а також прийняття ним спірного рішення є протиправним, оскільки відповідно до положень ч.9 ст.118 Земельного кодексу України відповідач повинен був у строк до 20.04.2019р. розглянути поданий позивачем проект землеустрою та прийняти за наслідками цього відповідне рішення, чого відповідачем зроблено не було; приймаючи рішення №886-35/VІІ від 30.08.2018р., відповідач створив у позивача законні сподівання, що дана прохана земельна ділянка буде передана саме йому у приватному власність після розроблення та затвердження відповідного проекту відведення, а, прийнявши спірне рішення відповідач відійшов від принципу «доброго врядування» та свавільно використав власні повноваження, створивши передумови для позбавлення позивача права того, на що він мав законне очікування, тобто, фактично, оскаржуваним рішенням відповідач переглянув своє попереднє рішення про надання попередньої згоди про передачу у приватну власність позивачеві проханої ним земельної ділянки та відмовив йому в цьому, вирішивши передати її іншій особі, чим грубо порушено п. «б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України. Також, позивач вказує на те, що згідно з Додатком №1 до Договору №170/15 від 29.04.2019р. про надання правової допомоги позивач поніс витрати у сумі 1500 грн., які, у разі задоволення позову, повинні бути стягнуті з бюджетних асигнувань відповідача.

Окрім того, 22.06.2020р., позивач подав до канцелярії суду заяву про закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог, у якій останній просить постановити ухвалу, якою закрити провадження в частині розгляду позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення 46 сесії 7 скликання відповідача №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. "Про надання дозволу на виготовлення дозволу технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність громадянці ОСОБА_2 " посилаючись на те, що 25.07.2019р. відповідачем було прийнято рішення №1329-49/VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 01.03 - для ведення особистого селянського господарства громадянці ОСОБА_2 », згідно з яким прохану позивачем земельну ділянку було передано у приватну власність третій особі, а 12.08.2019р. було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0461, таким чином подальший спір стосовно законності та обґрунтованості рішень відповідача з цього приводу носить майновий характер, а тому не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.181-182).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2019р., залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.07.2019р., було відмовлено позивачеві у відкритті провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2-3).

Постановою Верховного Суду від 26.03.2020р. скасовано вищенаведену ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2019р. та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10.07.2019р. у справі №160/4108/19, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.148-156).

Ухвалою суду від 30.06.2020р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77, ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується змістом відповідної ухвали суду (а.с.186).

07.07.2020р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, від відповідача на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі посилаючись на те, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України, в тому числі не передбачено й прийняття сільською радою рішення про відмову у задоволенні вимоги, порушеної в заяві про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку з відведенням земельної ділянки іншій особі після спливу 6 місяців з моменту укладання договору на складання документації із землеустрою, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013р. у справі №21-358а13 та в постанові Верховного Суду від 27.02.2018р. у справі №545/808/17; отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016р. у справі №815/5987/14, постановах Верховного Суду від 27.02.2018р. у справі №545/808/17, від 22.04.2019р. у справі №809/697/18; нормами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту Новопавлівської сільської ради чітко визначена процедура та строки скликання Новопавлівської сільської ради, порядок винесення та оприлюднення питань порядку денного, а тому відповідач не мав законних правових підстав у строк до 20.04.2019р. розглянути заяву позивача, а тим більше погодити проект землеустрою, наданий позивачем. Також, відповідач вказує на те, що відповідачем не надано належних доказів, які б підтверджували у встановленому законом порядку понесені позивачем витрати на правничу допомогу, а тому такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Окрім того, 07.07.2020р., відповідач подав до канцелярії суду заяву про закриття провадження, у якій останній просить закрити провадження у цій справі відповідно до положень п.1, п.8 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України посилаючись на те, що 25.07.2019р. відповідачем було прийнято рішення №1329-49/VІІ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., Межівський р-н, Новопавлівська сільська рада, кадастровий номер: :02:004:0461 та відповідну земельну ділянку передано у власність громадянці ОСОБА_2 , таким чином, заявлена позивачем позовна вимога про визнання протиправним та скасувати рішення 46 сесії 7 скликання відповідача №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. "Про надання дозволу на виготовлення дозволу технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність громадянці ОСОБА_2 " не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства; на 49 сесії 7 скликання Новопавлівської сільської ради було, зокрема, відмовлено у передачі спірної земельної ділянки у власність позивачеві, а тому позовна вимога щодо бездіяльності відповідача та зобов`язання вчинити дії була виправлена (а.с.198-199).

Третя особа, зазначену ухвалу від 30.06.2020р. про відкриття спрощеного позовного провадження та позовну заяву з додатками отримала 07.07.2020р., що підтверджується поштовим повідомленням, наявним в матеріалах справи (а.с.208).

Розглянувши заяву позивача про закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог, у якій останній просить постановити ухвалу, якою закрити провадження в частині розгляду позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення 46 сесії 7 скликання відповідача №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. "Про надання дозволу на виготовлення дозволу технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність громадянці ОСОБА_2 " та заяву відповідача про закриття провадження у цій же частині та надані на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення таких заяв позивача та відповідача, оскільки, Верховний Суд у своїй постанові від 26.03.2020р. у цій справі, скасовуючи ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.05.2019р. та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10.07.2019р. у справі №160/4108/19, дійшов висновку про те, що якщо особа звертається до повноважного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідні рішення, зокрема, й про скасування рішення щодо надання відповідного дозволу, то у цих правовідносинах зазначений орган реалізує управлінські функції, а тому спори про оскарження таких його рішень належать до юрисдикції адміністративного суду, ці висновки Верховного Суду є обов`язковими для виконання адміністративним судом у цій справі у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для закриття провадження у цій справі у вищенаведеній частині позовних вимог в порядку п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши заяву відповідача про закриття провадження у цій справі відповідно до положень п.8 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання вчинити дії з тих підстав, що відповідачем така бездіяльність була виправлена шляхом розгляду заяви позивача на 49 сесії, що підтверджується протоколом №49 від 25.07.2019р. (а.с.200-203), проаналізувавши наведені докази та процесуальні норми, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення заяви відповідача у наведеній частині, оскільки доказів прийняття відповідного мотивованого рішення органу місцевого самоврядування, передбаченого ч.9 ст.118 Земельного кодексу України та ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» за заявою позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою чи відмову у його затверджені, відповідачем станом на 31.08.2020р. суду не надано.

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 31.08.2020р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Рішенням 35 сесії 7 скликання Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №886-35/VІІ від 30.08.2018р. ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарського орієнтованою площею 2,0000 га, із земель комунальної власності за межами населеного пункту на території Новопавлівської сільської ради (а.с.48).

05.04.2019р. ОСОБА_1 звернувся до в.о. голови Новопавлівської ОТГ із заявою, у якій просив затвердити проект землеустрою на установлення меж в натурі у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :02:004:0461, яка знаходиться на території Новопавлівської сільської ради, що підтверджується її копією (а.с.36).

Рішенням 46 сесії 7 скликання Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. було надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0461 для ведення особистого селянського господарства розміром 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області (а.с.35).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з бездіяльністю відповідача, яка полягає у не розгляді його заяви від 05.04.2019р. та не прийняття відповідного рішення, а також і позивач не погоджується із прийнятим відповідачем рішенням 46 сесії 7 скликання відповідача №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. "Про надання дозволу на виготовлення дозволу технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність громадянці ОСОБА_2 ", у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушені права шляхом визнання такої бездіяльності та рішення протиправними, скасування рішення і зобов`язання відповідача розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачеві на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області.

При цьому, в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин справи, слід вийти за межі позовних вимог позивача та перевірити правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою на установлення меж в натурі у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :02:004:0461, яка знаходиться на території Новопавлівської сільської ради на розгляд чергової сесії Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області та не прийняття відповідного мотивованого рішення з дотриманням вимог Земельного кодексу України та ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до вимог ст.ст. 5, 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою на установлення меж в натурі у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :02:004:0461, яка знаходиться на території Новопавлівської сільської ради та не прийняття за наслідками розгляду наведеної заяви відповідного рішення, зобов`язання відповідача розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачеві на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, з дотриманням вимог Земельного кодексу України та ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише: 1) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; 2) невідповідність проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів населених пунктів, затверджених у встановленому законодавством порядку.

Частиною 9 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Пунктом 34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон №280/97-ВР) визначено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до п.8 ч.4 ст.42 Закону №280/97-ВР сільський, селищний, міський голова скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради.

Частинами 1, 2 статті 59 Закону №280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розглядається відповідним органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту, при цьому, приписами чинного законодавства встановлено, що за результатами розгляду питання щодо затвердження проекту землеустрою приймається відповідне рішення, що відповідає вимогам ч.1, ч.2 ст.59 Закону №280/97-ВР лише на пленарних засіданнях і є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування.

Разом з тим, як встановлено судом із наявних матеріалів справи, заява позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою на установлення меж в натурі у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер :02:004:0461, яка знаходиться на території Новопавлівської сільської ради у період з 05.04.2019р. до 25.07.2019р. відповідачем на розгляд чергової сесії не вносилась, таких доказів відповідачем суду не надано, також і рішення органу місцевого самоврядування по ньому не приймалося, що є порушенням вимог вищенаведених норм матеріального права, зокрема, ч.9 ст.118 Земельного кодексу України, ч.1, ч.2 ст.59 Закону №280/97-ВР.

При цьому, зі змісту копії протоколу №49 від 25.07.2019р. 49 сесії 7 скликання Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області вбачається, що заява позивача від 05.04.2019р. була винесена на розгляд сесії лише 25.07.2019р., проте, за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою рішення не прийнято, таких доказів відповідачем суду не надано станом на 31.08.2020р. (а.с.200-203).

Таким чином, із аналізу дій, здійснених відповідачем щодо винесення заяви позивача на розгляд сесії 25.07.2019р., проведення голосування депутатами, оформлення лише протоколу, без прийняття відповідного мотивованого рішення за результатами такого голосування згідно до вимог ч.1, ч.2 ст.59 Закону №280/97-ВР, є протиправною бездіяльністю відповідача та фактично свідчить про не розгляд заяви позивача.

При цьому, слід зазначити, що сам протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке породжує права та обов`язки у осіб, яких воно стосується, а відповідно, за результатами проведення сесії передбачено прийняття мотивованих рішень (як про задоволення заяв, так і про відмову), що стосуються прав та обов`язків осіб, які подавали заяви у відповідності до вимог ч.1, ч.2 ст.59 Закону №280/97-ВР.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що внісши заяву позивача від 05.04.2019р. на розгляд сесії Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області лише 25.07.2019р., однак не прийнявши по ній відповідне рішення, відповідач вчинив протиправну бездіяльність, яка не відповідає та суперечить вищенаведеним нормам Земельного кодексу України та ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а тому суд приходить до висновку, що така бездіяльність підлягає визнанню судом протиправною.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою та не прийняття по ній відповідного мотивованого рішення з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, обставин справи, встановлених судом.

Є безпідставними та необґрунтованими посилання відповідач на те, що відповідач не міг погодити проект землеустрою, наданий позивачем без дотримання процедури та строків скликання, оприлюднення питань порядку денного згідно норм Регламенту сільської ради, з огляду на те, що зазначений правовий акт щодо встановлення таких строків не може суперечити ч.9 ст.118 Земельного кодексу України, якою встановлений двотижневий строк щодо прийняття такого рішення, та вказані норми Земельного кодексу України мають вищу юридичну силу у застосуванні ніж норми Регламенту, виходячи з вимог ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою та не прийняття по ній відповідного рішення з дотриманням вимог Земельного кодексу України та ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд приходить до висновку, що, вчинивши наведену бездіяльність, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення відповідачем такою бездіяльністю прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправною такої бездіяльності відповідача, яка полягає у не розгляді заяви позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою та не прийняття по ній відповідного рішення з дотриманням вимог Земельного кодексу України та ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до вимог ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають і задоволенню похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачеві на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області з прийняттям відповідного рішення згідно до вимог ч.1, ч.2 ст.59 Закону №280/97-ВР, з урахуванням того, що судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача щодо, у тому числі і не прийняття відповідачем відповідного рішення у відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивачеві на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області з прийняттям відповідного рішення згідно до вимог ч.1, ч.2 ст.59 Закону №280/97-ВР, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Зазначена позиція, щодо належного обраного способу захисту порушеного права позивача, узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у його постанові від 18.09.2019р. у справі №520/11598/18, яка є обов`язкову для застосування адміністративними судами у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасувати рішення 46 сесії 7 скликання відповідача №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. "Про надання дозволу на виготовлення дозволу технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність громадянці ОСОБА_2 ", оскільки, по-перше, за приписами ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, однак, зі змісту оспорюваного позивачем рішенням вбачається, що воно стосується прав та інтересів ОСОБА_2 , а не позивача та доказів зворотнього позивачем суду не надано; по-друге, наведене оспорюване рішення на цій стадії ще не порушує цивільних прав та обов`язків у останньої, оскільки його прийняття не означає позитивного вирішення питання про надання земельної ділянки у власність, що встановлено в ухвалі Великої Палати верховного Суду від 25.11.2019р. та у постанові Верховного Суду від 26.03.2020р. у цій справі №160/4081/19 та зазначені висновки є обов`язковими у застосуванні згідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, судом враховується і те, що позивачем у позові не наведено жодних підстав та мотивів того, що при реалізації управлінських функцій з приводу прийняття оспорюваного рішення були недотримані відповідні норми земельного законодавства, таких підстав у позові не наведено, крім тих, які свідчать про те, що позивачеві дозвіл на розробку проекту цієї земельної ділянки наданий раніше (30.08.2018р.), проте, такі мотиви не можуть свідчити про недотримання суб`єктом владних повноважень процедури надання дозволу на розробку проекту землеустрою та обрані відповідачем підставою для відмови у наданні такого дозволу, виходячи з того, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише: 1) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; 2) невідповідність проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів населених пунктів, затверджених у встановленому законодавством порядку згідно до вимог ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат в сумі 1500 грн. на професійну правничу допомогу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З аналізу вищенаведених процесуальних норм вбачається, що розподіл витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката адміністративним судом можливо здійснити лише за наявності сукупності доказів, якими такі витрати підтверджуються, а саме: договору про надання правничої допомоги; детального опису, часу, використаного на виконання робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем надані до суду ордер серія ДП №364/036 від 07.05.2019р., копії договору про надання правової допомоги адвокатом №170/15 від 29.04.2019р., додатку №1 від 29.04.2019р. до наведеного договору, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Норочевського О.О. від 25.05.2009р. (а.с.73-77).

При цьому, зі змісту додатку №1 від 29.04.2019р. до договору вбачається, що гонорар адвоката складає 1500 грн. та до нього включено: розробка позиції по справі, підготовка та подання адвокатом до суду позовної заяви; участь адвоката у всіх судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи, надання доказів, письмових заяв, клопотань, пояснень; отримання копій ухвал, рішень та виконавчих листів (а.с.76).

Таким чином, аналіз змісту наданих документів щодо правничої допомоги не містить детального опису часу, витраченого на виконання послуг адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не містить конкретизації вартості кожного з виду робіт, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат.

Окрім того, позивачем не надано суду доказів понесення витрат (сплати адвокатові гонорару у розмірі 1500 грн.) на правову допомогу при розгляді даної справи.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи все вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, а також і приймаючи до уваги, що позивачем не було надано суду доказів понесення витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн., детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом із зазначенням витраченого часу, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги із зазначенням конкретизації вартості кожного з виду робіт, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат в сумі 1500 грн. на професійну правничу допомогу.

За викладених обставин, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову у наведеній частині.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно дубліката чека №1585-8289-7785-1170 від 05.05.2020р. у розмірі 768,40 грн., виходячи із розрахунку: 1536,80 грн./2 (а.с.180).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 194, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення №1182-46/VІІ від 24.04.2019р. та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, яка полягає у не розгляді заяви ОСОБА_1 від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та не прийняття за результатами розгляду такої заяви відповідного мотивованого рішення з дотриманням вимог Земельного кодексу України та ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Зобов`язати Новопавлівську сільську раду Межівського району Дніпропетровської області (52950, Дніпропетровська обл., Межівський р-н, с. Новопавлівка, вул. Карпінського, буд. 19; ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) від 05.04.2019р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні з дотриманням вимог Земельного кодексу України та ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з бюджетних асигнувань Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області (52950, Дніпропетровська обл., Межівський р-н, с. Новопавлівка, вул. Карпінського, буд. 19; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва