Справа № 140/12594/20
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

04 вересня 2020 року ЛуцькСправа № 140/12594/20

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Мачульський В.В., вивчивши позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Арго-Р» до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Арго-Р» звернулося з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з частини будівлі блоку складів С-2 (приміщення з №93 по «122) загальною площею 5445,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , що накладений відділом Державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Волинської області у виконавчому провадженні №25798100 на підставі постанови від 29.04.2011, реєстрація якого проведена 15.05.2011 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів майна під номером 11171671; зняття арешту з частини будівлі блоку складів С-2 (приміщення з №93 по «122) загальною площею 5445,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , що накладений відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного управління юстиції Волинської області у виконавчому провадженні №43635964 на підставі постанови від 12.06.2014, запис про який вчинений 13.06.2014 в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухому майно під номером 6005634.

Згідно вимог пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) - суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Дослідивши матеріали позовної заяви та перевіривши її відповідність вимогам пункту 4 частини першої статті 171 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на наступне.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України, публічно-правовим спором є спір, в якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи.

Разом із тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Положеннями частини 1статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із приписами частин 3-5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; тримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень), як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право господарське, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами господарського та адміністративного права.

З установлених судом обставин слідує, що у зв`язку з переходом прав вимоги за іпотечним договором до позивача, державним реєстратором внесено зміни в запис про іпотеку № 16142087 (спеціальний розділ Державного реєстру прав на нерухоме майно) щодо зміни суб`єкта права з ПАТ «АРТЕМ-БАНК» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Арго-Р», .

Враховуючи існуючу заборгованість, що виникла внаслідок порушення умов за кредитними договорами №010/08-11/1904-29 від 25.04.2008 року, №010/08-11/1904-32 від 25.04.2008 року, №010/08-11/1904-39 від 11.09.2008 року, №010/08-11/1904-45 від 09.12.2008 року, №010/08-11/1904-25 від 25.04.2008 року, №010/08-11/1904-34 від 25.04.2008 року, №010/08-11/1904-41 від 18.09.2008 року, №010/08-11/1904-48 від 09.12.2008 року, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди №010/08-11/1904 від 11.07.2007 року, товариство має намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку». За приписами ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення забезпечених іпотекою вимог боржника шляхом продажу іпотечного майна від свого імені за встановленою цією статтею процедурою. Договір купівлі-продажу, в такому випадку, буде підставою для державної реєстрації переходу права власності на предмет іпотеки до покупця.

Однак, наявність зареєстрованих обтяжень на нерухомому майні є підставою для відмови у вчиненні реєстраційних дій (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів від 22.07.2020 року представнику позивача - іпотекодержателя стало відомо, що предмет іпотеки обтяжений двома чинними арештами:

1) запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 6005634 (спеціальний розділ Державного реєстру прав) від 13.06.2014 (підстава: постанова N 43635964 від 12.06.2014);

2) реєстраційний номер обтяження № 11171671 від 16.05.2011 (підстава: постанова N 25798100 від 29.04.2011).

Позивач вважає, що на час накладення вказаних арештів, частина будівлі блоку складів С-2 (приміщення з № 93 по № 122) загальною площею 5445,1 кв. м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Карбишева, 1, вже перебували в іпотеці у правопопередника - ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» (реєстраційний номер іпотеки в Державному реєстрі іпотек 5285209 від 11.07.2007), що зумовлює наявність у позивача-правонаступника пріоритету обтяження приміщень іпотекою. Наявність арештів ВДВС, що накладені пізніше іпотеки, створюють неможливість для реєстрації права власності на приміщення в результаті їх продажу в рахунок погашення боргу, чим порушуються права ТзОВ «Арго-Р» як іпотекодержателя, у зв`язку з чим останній звернувся за захистом власних прав до Волинського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.

Таким чином, з наведеного слідує, що предметом розгляду в цій справі є не стільки рішення органу державної виконавчої служби, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивача (ТзОВ «Арго-Р») щодо встановлення права власності на нерухоме майно (в т.ч. шляхом внесення коректних даних щодо власника).

При цьому, слід зауважити, що згідно із наданої разом із позовною заявою копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №217368641 від 22.07.2020, щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 слідує, що 13.06.2014 зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер 43635964 від 12.062014 виданої заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області та на підставі постанови про арешт майна боржника № 25798100 від 29.04.2011 виданої відділом державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції та зазначено, що власником цього майна є « ОСОБА_1 », а не позивач.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Так, з позовної заяви судом встановлено, що позивач звернувся з позовом до відповідача вважаючи, що постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження порушено його право як іпотекодержателя стосовно набуття у власність та розпорядження предметом іпотеки.

Позивач у цій справі не є стороною (стягувачем, боржником) виконавчого провадження, а є третьою особою яка захищає своє право власності. Тобто, суттю цього спору є захист права власності позивача, а не оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, у правовідносинах де він не є стороною.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 815/615/16-ц від по справі дійшла висновку, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, та про зняття такого арешту розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Таким чином, спір, який виник між позивачами та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц.

Разом з цим, суд звертає увагу на суб`єктний склад у даній справі, а саме те, що сторонами у ній виступають юридичні особи: іпотекодержатель (позивач) та Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (відповідач). Тому, незалежно від підстав арешту майна, враховуючи характер спору, позов про зняття арешту з нерухомого майна має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 757/21143/15-ц, а тому суд, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, застосовує його до спірних правовідносин.

У відповідності з пунктом 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки за суб`єктним складом та характером правовідносин належить до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки такий спір підлягає розгляду у порядку передбаченому Господарського-процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, за захистом своїх прав позивачу слід звернутися до Господарського суду Волинської області.

Згідно з пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КАС України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 вказаного Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Так, при зверненні до Волинського окружного адміністративного суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2102,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №19422 від 31.08.2020.

Відтак, з огляду на відмову у відкритті провадження у вказаній справі, позивачу слід повернути сплачений судовий збір, в розмірі 2102,00 грн.

Керуючись статтями 170, 248, 256, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про судовий збір», суддя

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арго-Р» до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна - відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Арго-Р» (33001, Рівненська область, місто Рівне, вулиця Дворецька, будинок 93, ), з Державного бюджету судовий збір в сумі 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні), сплачений відповідно до платіжного доручення №19422 від 31.08.2020.

Оригінал платіжного доручення №19422 від 31.08.2020 залишити в матеріалах адміністративної справи Волинського окружного адміністративного суду № 140/12594/20, видавши позивачу належним чином завірену копію цього документу.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз`яснити позивачу що вказаний спір має бути вирішено відповідним місцевим загальним судом в порядку, передбаченому Господарського-процесуального кодексу України.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, а копію позовної заяви залишити в суді.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.В. Мачульський