Справа № 725/3236/20
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 725/3236/20

Головуючий у 1-й інстанції: Стоцька Л.А.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

03 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 про продовження строку затримання,

В С Т А Н О В И В :

Чернівецький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до Першотравневого районного суду міста Чернівці з адміністративним позовом до Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 про продовження строку затримання.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 липня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Продовжено строк затримання Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 з метою ідентифікації його особи на 6 місяців.

Не погоджуючись із рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 липня 2020 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

03 вересня 2020 року, перед початком судового засідання, на електрону адресу суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 . У відзиві позивач вказує на те, що 20 серпня 2020 року Першотравневим районним судом міста Чернівці прийнято рішення (725/3640/20) щодо примусового видворення за межі України Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 та затримання з метою забезпечення примусового видворення, терміном на 6 місяців. Таким чином позивач просить закрити провадження у справі за апеляційною скаргою відповідача, у зв"язку з втратою чинності рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 липня 2020 року, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Колегія суддів не приймає до уваги відзив позивача на апеляційну скаргу з наступних підстав.

У відповідності до абз.1 ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Відповідно до ст.12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису.

Отже, обов`язковою умовою для чинності електронного документу являється його підписання електронним-цифровим підписом.

Згідно з довідкою відділу надання інформаційних послуг, руху адміністративних справ та діловодства Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2020 відзив Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України не містить електронно-цифровий підпис.

Крім того варто зауважити, що відзив на апеляційну скаргу поданий позивачем з порушенням вимог, встановлених статтею 304 КАС України. В свою чергу, вимога позивача, що заявлена у відзиві, про закриття провадження у справі за апеляційною скаргою відповідача, не узгоджується з нормами статті 305 КАС України, яка регулює питання закриття апеляційного провадження.

Сторони в судове засідання не з"явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлени належним чином. У відповідності до вимог ст. 313 КАС України, неявка учасників судового процесу в судове засідання, які були повідомлені про дату, час та місце його проведення належним чином, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Як встановлено судом, 08.02.2020 року відповідач був затриманий за незаконний перетин державного кордону України з Румунією, у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП України.

Рішенням Першотравневим районним судом м.Чернівці від 10.02.2020 року відповідача затримано з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні терміном до шести місяців.

Постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 11.02.2020 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк 10 (десять) діб.

У подальшому відповідач був поміщений до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України у Волинській області, з місцем розташування: с. Журавичі, Ківерцівського району Волинської області.

23.07.2020 року Першотравневим районним судом м. Чернівці прийнято рішення, яким продовжено строк затримання відповідача, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, на строк шість місяців.

У позовній заяві зазначено, що з метою забезпечення видворення відповідача, позивачем вживалися певні заходи щодо його ідентифікації та документування. Так, Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Посольсьтву Королівства Марокко в Україні направлялись листи №21/1773 від 17.02.2020 року, №21/1770 від 17.02.2020 року, №21/3208 від 24.03.2020 року та №21/4881 від 18.05.2020 року щодо сприяння в ідентифікації відповідача, проте відповіді на вказані листи не надходило.

За таких обставин, Чернівецький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на підставі ст. 289 КАС України звернувся до суду з позовом про продовження строку затримання Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 на шість місяців.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог позивача та продовження строку затримання Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 на шість місяців, суд першої інстанції виходив з того, що відсутня будь-яка інформація з країни громадянської належності відповідача, необхідна для ідентифікації відповідача, а також, що на запити позивача не надано відповіді ані з Департамента консульської служби МЗС України, ані з Посольства Королівства Марокко в Україні. За таких умов неможливо забезпечити примусове видворення особи, тому відповідно до законодавства є підстави для продовження строку перебування іноземця в пункті тимчасового перебування іноземців.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (Закон №3773) іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Також, Типовим Положенням «Про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні» затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1110 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України №70 від 08.02.2012 року) (Типове Положення) визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства:

-стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України;

- стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Згідно з ч. 1 ст. 289 КАС України передбачено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти рішення про затримання іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно з ч. ч. 11-13 ст. 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1)відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Отже, у випадку відсутності співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, особу може бути затримано на термін шість місяців, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подачі відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.

Крім того, згідно з п. «f» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява №26629/95, пункт 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява №36760/06, пункт 143, ЄСПЛ 2012).

Крім того, п. 2.7 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150 детально описано вжиття компетентними органами заходів щодо ідентифікації та документування іноземців та передбачає, що:

-у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу);

- у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС;

- у разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Тобто, із аналізу наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

При цьому, на час звернення позивача до суду із даним позовом, відсутнє судове рішення про примусове видворення відповідача, а відтак процедура забезпечення примусового видворення за межі України відповідача проведена бути не може, а його тримання без забезпечення такого видворення є таким, що порушує норми чинного законодавства України.

Крім того, в оскаржуваному рішення суду першої інстанції зазначено, що позивачем вживалися певні заходи щодо ідентифікації відповідача та документування. Зокрема Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Посольсьтву Королівства Марокко в Україні направлялись листи №21/1773 від 17.02.2020 року, №21/1770 від 17.02.2020 року, №21/3208 від 24.03.2020 року та №21/4881 від 18.05.2020 року щодо сприяння в ідентифікації відповідача.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів направлення зазначених вище листів їх адресатам.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, позивачем не доведено відсутність співпраці з боку відповідача під час процедури його ідентифікації. Зокрема, в матеріалах відсутні докази щодо звернення позивача до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, де перебуває відповідач.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує, що перебуває у пункті тимчасового перебування з відповідними листами про надання можливості заповнити анкету встановленого зразка з метою подальшого виготовлення сертифікату та повернення до країни походження.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що на протязі шести місяців позивач не вчинив жодних дій, передбачених Інструкцією щодо ідентифікації та документування відповідача.

У спірних правовідносинах, що виникли між сторонами, колегія суддів апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст.242 КАС України, враховує налогічну правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі №743/1240/17, від 27 вересня 2019 року у справі №743/719/17.

Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, за результатом апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що дії позивача, як суб"єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що виникли між сторнами не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак, приходить до висновку про необгрунтованність позовних вимог позивача.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 липня 2020 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Граб Л.С.