Справа № 161/6966/20
Суддя: Присяжнюк Л. М.
Дата ухвалення: 2020-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/6966/20
Провадження № 2-а/161/274/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Присяжнюк Л.М., за участю секретаря судового засідання Кубяк О.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів Вахмістрова І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні залі суду в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до старшого лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Волинській області 1 батальйону 1 роти Капустинського Максима Юрійовича, Управління патрульної поліції у Волинській області про визнання дій неправомірними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

6 травня 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, а також відсутність у відповідача доказів, що підтверджують вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

З наведених підстав просить суд визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕАК №12353805 від 07.04.2020 року.

Ухвалою суду від 2 червня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін у судове засідання.

Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Управління патрульної поліції у Волинській області.

У письмовому відзиві представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення повністю доведена. Оскаржувана постанова містить всі вимоги, що встановлює КУпАП.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав.

Представник відповідачів позовні вимоги заперечив.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, а також не заперечується сторонами, що 7 квітня 2020 року старшим лейтенантом поліції Управління патрульної поліції у Волинській області 1 батальйону 1 роти Капустинським М. Ю. винесена постанова про накладання адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК №2353805, в якій зафіксовано, що 7 квітня 2020 року о 13.00 год. ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen LT-35 д.н.з. НОМЕР_1 та під час руху автомобіля користувався мобільним телефоном. Такі дії кваліфіковані як порушення ч.2 ст.122 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у розмірі 425,00 грн.

Надаючи правову оцінку спірній постанові, суд зазначає таке.

В першу чергу, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до відповідача - старшого лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Волинській області 1 батальйону 1 роти Капустинського М. Ю., оскільки відповідно до частини другої статті 222 КУпАП, від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Отже, належним відповідачем у справі є саме орган Національної поліції - Управління патрульної поліції у Волинській області, а не його співробітник, а тому позовні вимоги до неналежного відповідача - старшого лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Волинській області 1 батальйону 1 роти Капустинського М. Ю., до задоволення не підлягають саме з цих мотивів.

Розглядаючи вимоги до належного відповідача - Управління патрульної поліції у Волинській області, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Судом було переглянуто та досліджено диск із відеозаписом від 07.04.2020 р. з нагрудної відеокамери серії ДМ 4244 інспектора Капустинського М.Ю .

Разом з тим, з даного відеозапису не встановлено факту вчинення правопорушення позивачем, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки не зафіксовано сам факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення. На даному відеозаписі лише зафіксовано розмову позивача з інспектором поліції.

Інших доказів, які б об`єктивно вказували на вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідачами до суду не надано.

Таким чином, відповідачами, як суб`єктами владних повноважень в порушення зазначених вище вимог Закону щодо обов`язку доказування правомірності своїх дій з приводу складання постанови по справі про адміністративне правопорушення, не було надано суду будь-яких доказів на доведення законності складеної постанови, не доведено факту наявності в діях позивача складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, не було надано суду матеріалів, які стали підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Постанова про адміністративне правопорушення, складена інспектором поліції, не може оцінюватися судом в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України у якості належних і допустимих доказів, що підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки заперечується позивачем, а інші докази які б їх обґрунтовували в матеріалах справи відсутні.

Протилежного суду не доведено та не здобуто під час розгляду справи.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Оскільки під час розгляду судом цієї адміністративної справи відповідачами належними та допустимими доказами не доведений факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, належним чином не зафіксовано факт вчинення саме позивачем правопорушення, суд дійшов висновку, що спірну постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП слід скасувати, справу про адміністративне правопорушення в цій частині закрити.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року № 543/775/17 зроблений наступний правовий висновок.

Відповідно до положень статей 3, 5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) серед осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, немає таких, які б звільнялися від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення, чи виключали б позовну заяву на постанову про накладення адміністративного стягнення з об`єктів оплати судовим збором.

Також Законом України від 19 вересня 2013 року № 590-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» внесені зміни до положень КУпАП щодо сплати судового збору. Так статтею 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення, а розмір та порядок сплати судового збору встановлюється законом. Згідно з приписами частини сьомої статті 283 КУпАП постанова суду (судді) про накладення адміністративного стягнення повинна містити положення про стягнення з особи, щодо якої її винесено, судового збору.

Розмір судового збору, який підлягає стягненню у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина п`ята статті 4 Закону № 3674-VI.

Інших видів платежів (зокрема, у вигляді державного мита) у випадку звернення особи до суду Закон № 3674-VI не передбачає.

Тож особи, стосовно яких ухвалено судове про накладення адміністративного стягнення, є платниками судового збору. У випадку незгоди із судовим рішенням про накладення адміністративного стягнення, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, учасники справи вправі оскаржити його в апеляційному порядку і Закон № 3674-VI винятків чи застережень щодо сплати судового збору за оскарження таких судових рішень не містить.

За частиною другою статті 171-2 КАС України у редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, рішення місцевого загального суду як адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності було остаточним і оскарженню не підлягало. Водночас, положення цієї частини втратили чинність як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 171-2 КАС України. У пункті 3 резолютивної частини цього Рішення Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно врегулювати питання щодо оскарження судового рішення місцевого загального суду як адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Адже у справах щодо притягнення до адміністративної відповідальності особи повинні мати право на інстанційне оскарження рішення місцевих загальних судів як адміністративних судів.

Як до, так і після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015, Закон № 3674-VI не визначав і не визначає окремо об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати за подання апеляційної чи касаційної скарг на рішення адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Водночас, вирішуючи порушене у конституційному поданні питання, Конституційний Суд України виходив з обсягу прав у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, який би забезпечував ефективний судовий захист, включаючи в себе, зокрема, можливість оскарження судових рішень в апеляційному та касаційному порядку, що є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод учасників судового провадження, захисту їх від порушень і протиправних посягань, у тому числі від помилкових і неправосудних судових рішень, як складової права осіб на доступ до суду.

У випадку незгоди із судовим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, позивач вправі оскаржити його в апеляційному порядку. Однаковою мірою це стосується й відповідача у спірних правовідносинах, оскільки він як рівноправна сторона в адміністративній справі також має право на апеляційне/касаційне оскарження судового рішення.

Отже, за системного, цільового та граматичного тлумачення до наведеного законодавчого регулювання відносин, пов`язаних зі сплатою судового збору, Велика Палата Верховного Суду в контексті фактичних обставин справи та зумовленого ними застосування норм процесуального права зазначає, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону № 3674-VІ, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають.

Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, при зверненні до суду позивач, керуючись вищенаведеною позицією ВП ВС, сплатив 420,40 грн. судового збору.

Зважаючи на те, що суд задовольняє позовні вимоги, сплачений позивачем судовий збір суд стягує на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтею 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії ЕАК №2353805 від 07 квітня 2020 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 - закрити.

Стягнути з Управління патрульної поліції у Волинській області в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

В позові до старшого лейтенанта поліції Управління патрульної поліції у Волинській області 1 батальйону 1 роти Капустинського Максима Юрійовича - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня її проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови складено

та підписано 01.09.2020 року

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк