Справа № 420/5799/20
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5799/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки», зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди в сумі 10000грн., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки»; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00га, що має кадастровий номер: :01:002:1936 (загальна площа 3,2172 га), та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населених пунктів); стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на користь ОСОБА_1 10000грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів, та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вказаний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним. Також, на думку позивача, згода землекористувача, або її відсутність та відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують наявність у користуванні позивача даної земельної ділянки на етапі надання дозволу на розробку документації із землеустрою, не є підставою для відмови в наданні вищевказаного дозволу відповідачем, оскільки такі обставини суперечать ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. Крім того, земельна ділянка є сформованою, присвоєно кадастровий номер, має площу та межі, в клопотанні вказувалось місце знаходження, зазначався кадастровий номер, долучались відповідні додатки до клопотання, у тому числі і нотаріальна згода землекористувача, а звернення позивача до відповідача з клопотанням полягало лише в її ідентифікації, та розроблення відповідної документації із землеустрою, та в жодному разі не передання у власність. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки. До того ж, позивач стверджує, що в спірному рішенні суб`єкта владних повноважень не наведено жодної з підстав, передбачених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України, для відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Окрім того, внаслідок бездіяльності відповідача стосовно ненадання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою позивачу, активне надання відповідачем неправомірних та таких, що суперечать одне-одному рішень та листів призвело до завдання позивачу душевних страждань, психологічних переживань та приниження, котрі тривають ще з моменту одержання першої відмови відповідача. Все це створює додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян, які належно вирішувались. Позивач вважає, що неправомірними діями та бездіяльністю відповідача, йому завдано моральної шкоди у розмірі 10000грн.

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області належним чином та своєчасно повідомлялось про встановлений Ухвалою суду від 08.07.2020р. строк для подання відзиву на позовну заяву, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіт про надіслання на електронну адресу відповідача, а саме вказаного судового рішення, та інформація про направлення документів учасникам судового процесу засобами електронного зв`язку від 13.07.2020р., проте письмового відзиву на позовну заяву відповідачем не надано, у зв`язку з чим розгляд справи здійснюється з урахуванням наявних у матеріалах справи письмових доказів.

Частиною 6 статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у справі №420/5799/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки», зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди в сумі 10000грн.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства в контексті заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням від 08.05.2020р. про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00 га, що має кадастровий номер: :01:002:1936 (загальна площа 3,2172га), та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Олександрійської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населених пунктів) або мотивованої відмови в наданні вказаного дозволу.

До вищеозначеного клопотання від 08.05.2020р. ОСОБА_1 додано копію паспорту, та ідентифікаційного коду; графічні матеріали на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування.

Судом з`ясовано, що за результатами розгляду вищевказаного клопотання ОСОБА_1 від 08.05.2020р., відповідно до статей 15-1, 93, 122 Земельного кодексу України, статтей 55, 56 Закону України «Про землеустрій», Положення про Головне управління Держтеокадастру в Одеській області, затвердженого Наказом Держгеокадастру від 17.11.2016р. №308 (у редакції відповідно до наказу Держгеокадастру від 20.02.2020р. №53), Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області винесено Наказ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки» від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ, яким відмовлено гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на поділ земельної ділянки площею 3,2172га, що перебуває у державній власності, із цільовим призначенням землі запасу, розташованої на території Олександрійської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населеного пункту), з таких підстав того, що клопотання не відповідає вимогам чинного законодавства; в наданих матеріалах відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують наявність у ОСОБА_1 користування даної земельної ділянки.

Не погодившись з Наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки» від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ позивач - ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки»; зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00га, що має кадастровий номер: :01:002:1936 (загальна площа 3,2172 га), та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населених пунктів); стягнення з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на користь ОСОБА_1 10000грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на поділ земельної ділянки площею 3,2172га, що перебуває у державній власності, із цільовим призначенням землі запасу, розташованої на території Олександрійської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населеного пункту) у спірному Наказі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки» вказано на те, що клопотання не відповідає вимогам чинного законодавства; в наданих матеріалах відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують наявність у ОСОБА_1 користування даної земельної ділянки.

Згідно з ч.3 ст.78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 Земельного кодексу України).

Частиною 1 статті 117 Земельного кодексу України встановлено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом "Б" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

Відповідно до ч.2 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.3 ст.123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, вище окресленими законодавчими приписами чітко встановлено підстави, порядок, та строки передачі земельної ділянки у власність громадян, а також органи, уповноважені розглядати означені питання. Зокрема, вказаними нормами передбачено, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких, визначені в статті 118 Земельного кодексу України, органи приймають одне з відповідних рішень.

З вищенаведеного також вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідно до статті 122 Земельного кодексу України, може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень ст.79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у ч.6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (ч.6 ст.79-1 ЗУ України).

Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» визначено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Видами документації із землеустрою, зокрема, є: ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

Отже, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що статтею 118 Земельного кодексу України не передбачено застережень, а тому встановлена означеною нормою процедура одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності громадянами поширюється як на земельні ділянки, які на момент подання клопотання не є сформованими як об`єкти земельних правовідносин, так і на земельні ділянки, які в процесі набуття прав на них формуються шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. При цьому, останні також можуть бути надані громадянам у власність у встановленому ст.118 Земельного кодексу України порядку.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що оскаржуваний ОСОБА_1 Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки» жодної із законодавчо передбаченої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не містить.

При цьому, судом відхиляються, та не приймаються до уваги посилання відповідача - Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на те, що клопотання ОСОБА_1 від 08.05.2020р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки судом встановлено, що до означеного звернення позивачем додано усі необхідні документи, вичерпний перелік яких наведено у вищеозначених приписах чинного земельного законодавства.

До того ж, у спірному Наказі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ не вказано, в чому саме, на думку відповідача, полягає невідповідність клопотання ОСОБА_1 від 08.05.2020р. вимогам чинного законодавства.

Наведене узгоджується із встановленими законом вимогами щодо «обґрунтованості рішення», що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в наказі.

Відносно тверджень Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, викладених в оскаржуваному Наказі від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки» щодо відсутності в наданих матеріалах правовстановлюючі документи, що підтверджують наявність у ОСОБА_1 користування даної земельної ділянки, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Згідно з ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області не може посилатися як на одну з підстав для прийняття спірного наказу на відсутність в наданих матеріалах позивача правовстановлюючих документів, що підтверджують наявність в користуванні позивача даної земельної ділянки, оскільки надання таких документів не передбачено ч.6 ст.118 ЗК України.

Між тим, вищезазначена підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відсутня у визначеному Земельного кодексу України переліку підстав для такої відмови.

Також, суд вважає за необхідне зауважити, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Водночас, з урахуванням системного аналізу статей 116, 118 Земельного кодексу України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки жодним чином не означає прийняття у подальшому позитивного рішення про надання її у власність, що фактично свідчить про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, а також те, що, у даному випадку, суб`єктом владних повноважень, з урахуванням вимог ч.2 ст.77 КАС України, не доведено наявності законодавчо передбачених підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00га, що має кадастровий номер: :01:002:1936 (загальна площа 3,2172 га), та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населених пунктів), суд дійшов висновку, що оскаржуваний ОСОБА_1 Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки» є протиправним, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що судом задоволено позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки», суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00га, що має кадастровий номер: :01:002:1936 (загальна площа 3,2172 га), та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населених пунктів), також підлягає задоволенню, оскільки є похідною.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний, та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даному випадку повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначено законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Означені повноваження, та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у такого органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а відтак, зазначені повноваження Головного управління Держгеокадастру в Одеській області не є дискреційними.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у Постанові від 24 грудня 2019року у справі №823/59/17.

Відносно позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області моральної шкоди у сумі 10000грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, враховуючи положення ст.1174 Цивільного кодексу України, котрими передбачено відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди, та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Водночас, судом встановлено, що позивачем - ОСОБА_1 до суду не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем - Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров`я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та будь-яких доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 10000грн., а відтак, означена позовна вимога ОСОБА_1 є необґрунтованою, та такою, що задоволенню не підлягає.

Відносно встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає, що відповідно до ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, із системного аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Тобто, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та достатніми доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми - це прерогатива суду.

До того ж, судом встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_1 не наведено аргументованих доводів, та до матеріалів справи не додано належних, та допустимих доказів на підтвердження того, що прийняте рішення суду тривалий час відповідачем не буде виконуватись, а тому дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки», зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди в сумі 10000грн., підлягають частковому задоволенню, з вищенаведених підстав.

Відносно вимоги ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Одеській області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000грн., суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відповідно до статті 1 якого адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність.

Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участю особи, яка надавала правову допомогу, та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати, можуть бути: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, повноважним представником позивача є Ковальчук Олег Миколайович, котрий має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується наявними у матеріалах справи Ордером серії ОД №444333 від 18.03.2020р., Свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №2228 від 26.06.2012р.

Судом з`ясовано, що 15.10.2019р. між ОСОБА_2 (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено Договір про надання правової допомоги №10/1, за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання представляти інтереси Клієнта на території України з метою набуття прав на землю на підставі ст.ст.8, 14, 19, 68, та ч.2 ст.40 Конституції України, ст.ст.116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України, ст.25 Закону України «Про землеустрій», та захисту пов`язаних з цим прав та законних інтересів.

Відповідно до п.3 Договору про надання правової допомоги №10/1 від 15.10.2019р. Адвокат та Клієнт даним договором погоджують такі гонорарні відносини: Зустріч та усна консультація з клієнтом - 1000грн.,/одна година; складання та підготовка клопотань, заяв, запитів, адвокатських запитів - 800грн. один документ/1 година; написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду - 15000грн. один документ/5 годин; написання заяв, клопотань та подача їх до суду - 800грн. один документ/одна година; участь адвоката у судових засіданнях в судах першої інстанції - 3000грн. одна година/одне засідання; написання відповіді на відзив/відзиву/заперечення в судах першої інстанції - 3000грн. один документ/дві години; написання апеляційної скарги - 15000грн. один документ/5-10 годин; написання відповіді на відзив/відзиву/заперечення в судах апеляційної інстанції - 5000грн. один документ/2-3 години; участь адвоката у судових засіданнях в судах апеляційної інстанції - 3000грн./одна година; написання касаційної скарги - 15000грн. один документ/5-10 годин; написання відповіді на відзив/відзиву/заперечення в судах касаційної інстанції - 5000грн. один документ/2-3 години; участь адвоката у судових засіданнях в судах касаційної інстанції - 5000грн./одна година.

Згідно з Описом юридичних послуг Адвокатом Ковальчуком Олегом Миколайовичем клієнту ОСОБА_1 від 03.07.2020р., на виконання п.З Договору про надання правової допомоги №10/1 від 15.10.2019р., між Адвокатом та особою, яка звернулась за правовою допомогою погоджено наступний розрахунок вартості послуг Адвоката: зустріч та усна консультація з клієнтом - 1000грн., складання та підготовка клопотання, запиту до ГУ Держгеокадастру в Одеській області - 800грн. один документ/1 година, написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду про визнання протиправним наказу про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та зобов`язати вчинити дії - 15000грн. один документ/5 годин, написання заяв, клопотань та подача їх до суду - 800грн. один документ/одна година, участь адвоката у судових засіданнях в Одеському окружному адміністративному суді - 3000грн. одна година, написання відповіді на відзив - 3000грн. один документ/дві години.

Відповідно до наявного у матеріалах справи Акта приймання-передачі юридичних послуг Адвокатом ОСОБА_2 клієнту ОСОБА_1 від 03.07.2020р., на виконання п.3 Договору про надання правової допомоги №10/1 від 15.10.2019р., між Адвокатом та особою, яка звернулась за правовою допомогою, передано та прийнято юридичні послуги: зустріч та усна консультація з клієнтом - 1000грн. (1000грн. - за одну годину/1дію/документ, 1год. - витрачений час/кількість дій/документів); складання та підготовка клопотання (від 08.05.2020року), запитів до ГУ Держгеокадастру в Одеській області (від 10.02.2020р., від 13.05.2020р., від 09.06.2020р.) - 3200грн. (800грн. - за одну годину/1дію/документ, 1 клопотання, 3 запити (4 години) - витрачений час/кількість дій/документів); написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду про визнання протиправним наказу про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та зобов`язати вчинити дії - 15000грн. (15000грн. - за одну годину/1дію/документ, 5 годин - витрачений час/кількість дій/документів); написання клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження - 800грн. (800грн. - за одну годину/1дію/документ, 1 документ (1 година) - витрачений час/кількість дій/документів). Всього: 20000грн.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору про надання правової допомоги №10/1 від 15.10.2019р., ОСОБА_1 (Клієнт) на користь ОСОБА_2 (Адвокат) сплачено грошові кошти в сумі 20000грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Прибуткового касового ордера.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу, на думку суду, не є співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, суд дійшов висновку щодо необхідності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10000грн.

Керуючись ст.ст.72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки», зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди в сумі 10000грн., задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2020р. №15-10738/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки».

3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м.Одеса, вул.Канатна,83, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00га, що має кадастровий номер: :01:002:1936 (загальна площа 3,2172 га), та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області (за межами населених пунктів).

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м.Одеса, вул.Канатна,83, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840(вісімсот сорок)грн. 80коп.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м.Одеса, вул.Канатна,83, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 10000(десять тисяч)грн.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.

.