Справа № 319/653/20
Суддя: Мальований В. О.
Дата ухвалення: 2020-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/653/20
Провадження №2-а/319/13/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2020 року смт. Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Мальованого В.О.,

при секретарі Синякової А.І.

за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Більмак Запорізької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі свого представника Кобця К.В., звернувся до Куйбишевського районного суду Запорізької області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ДПО 18 №770536 від 04 серпня 2020 року, та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 серпня 2020 року близько 20.00 години при в`їзді до міста Маріуполь його зупинив інспектор поліції для перевірки документів. У інспектора поліції виник сумнів щодо ваги сипучого вантажу, який перевозився, та було запропоновано заїхати вантажним автомобілем на мобільні ваги, які стояли побіч обочини дороги.

Після зважування, головним спеціалістом Укртансбезпеки у Донецькій області Сидоренком О.Б. було складено Акт № 038677 від 04 серпня 2020 року, де при зважуванні вантажного автомобіля IBEKO з причепом BОDЕX повна маса по вагах показала 40 470 кг, з чим водій не згоден, та виявлено порушення основних навантажень на вісь автомобіля та причепа.

Крім того позивач зазначає, що в жодному із складених уповноваженим співробітником Укртрансбезпеки документів, не зазначені індивідуальні ознаки вагового комплексу (номер, серія тощо), що фактично не дозволяє достовірно встановити, який саме ваговий комплекс був використаний для зважування автомобіля.

Як вбачається з наявних документів, загальна фактична маса автомобіля з вантажем не перевищувала масу 40 тон, перевищення встановлено лише одну вісь.

Під час проведення зважування працівникам Укртрансбезпеки було повідомлено, що вантаж ( рапс ) є сипучим та подільним і міг зміститись при будь-якому русі чи гальмуванні автомобіля. Крім того, на даний час відсутня офіційно затверджена методика зважування сипучого вантажу по осях. Однак, ці зауваження на місці зважування не були враховані.

Також на прохання водія до працівників Укртрансбезпеки пред`явити документи, які б підтвердили повірку і сертифікацію вагового пункту, у наданні таких документів було відмовлено. На місці водій пропонував перемістити вантаж з рівномірним розподілом ваги по осях у подальшому русі, однак ці прохання також ігнорувались. При цьому, незважаючи на нібито перевищення вагових параметрів на одну вісь, подальший рух транспортного засобу працівниками Укртрансбезпеки не заборонявся, автомобіль продовжив подальший рух по маршруту перевезення.

При цьому інспектор поліції не заборонив також рух транспортного засобу.

14 серпня 2020 року було відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами позовного провадження, судове засідання призначено на 25 серпня 2020року, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Відповідачу був встановлений п`ятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч.1, 3 ст.268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі та судова повістка були направлені відповідно до вимог ч.1 ст.268 КАС України 14 серпня 2020 року на електронну адресу.

25 серпня 2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справу на більш пізнішу дату для ознайомлення з матеріалами позовної заяви та підготовки відзиву на позовну заяву.

26 серпня 2020 року на електронну суду надійшов відзив Управління патрульної поліції в Донецькій області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач прохав відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень, відповідач зазначив, що позовні вимоги позивача є незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки останній не надав суду необхідних належних та допустимих доказів, якими мотивує обставини, викладені в позовній заяві, крім того не надав доказів порушення його права на юридичну допомогу. Вказав, що визначений ст. 77 КАСУ обов`язок доказування відповідача - суб`єкта владних повноважень, довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.06.2020 справа 520/2261/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 серпня 2020 року о 20 год. 00 хв. за адресою м. Маріуполь, Центральний район, на автошляху Н 08 км 712 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з фактичним навантаженням на строєні осі транспортного засобу 23 т 30 кг, при максимально дозволеній 22 т, що перевищує дозволене навантаження, чим порушив п.п. 22.5 ПДР України.

Внаслідок чого, інспектором ВБДР УПП в Донецькій області Сухарєвим Я.Г. винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн, за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП України.

У відповідності до ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, відповідно до п.16 яких перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначається окремими актами законодавства.

Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30, згідно п.3 яких, транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. встановлено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги -4м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі -18 т, строєні - 24 т), або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т. здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року №879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування», затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, який визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.

Підпунктом 4 пункту 2 наведеного Порядку визначено, що габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Згідно наданої в додаток до позову Довідки № 0022242 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 04.08.2020, зафіксовано масу транспортного засобу 40 470 кг, навантаження на ось 1 складало - 7370, на ось 2 - 10070, на ось 3 - 7740, на ось 4 - 7150, на ось 5 - 8140, що є перевищенням навантаження на строєні осі на 1030 кг ( ось 3+4+5 - 7740+7150+8140=23030), передбачене п. 22.5 Правил дорожнього руху, та є порушенням правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879 визначено, що робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується Укртрансбезпекою, її територіальними органами, службами автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях та м. Севастополі і підприємствами, визначеними в установленому законодавством порядку.

Таким чином будь-які вимоги позивача щодо організації роботи пункту габаритно- вагового контролю, методики зважування, проведення повторного зважування, можуть бути адресовані виключно співробітникам органів Укртрансбезпеки, оскільки, інспектори УПП в Донецькій області ДПП не відповідають за таку організацію.

Крім того, щодо посилання позивача на те, що розгляд справи відбувся на місці його вчинення, відповідачем зазначено, що відповідно до ч.2 ст.258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. За змістом ст. 222 КУпАП розгляд справ за ст. 132-1 КУпАП віднесено до компетенції органів Національної поліції. Частина 4 ст. 258 вказує, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Пункт 2.3 Рішення Конституційного суду від 26.05.2015 визначає, що перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Враховуючи зміни, які були внесені до ч. 2 ст. 258 КУпАП, то такий перелік, викладений в ч. 1 ст. 258 КУпАП доповнено правопорушеннями, розгляд яких віднесено до компетенції національної поліції наведений в ч. 1 ст. 222 КУпАП. Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Скорочене провадження у справі про зазначене адміністративне правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення - без складання відповідного протоколу.

Щодо стягнення судових витрат, відповідач зазначив, що відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували понесення ним зазначених витрат.

26 серпня 2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання відповідача про заміну неналежного відповідача.

Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року в задоволенні клопотання відповідача про заміну неналежного відповідача було відмовлено.

В судове засідання сторони та їх представники не з"явились, про час і місце розгляду повідомлені.

Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у них докази, прийшов до наступного висновку.

Згідно п.4 ч. 1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.20 КАСУ місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.25 КАСУ адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 п.3 ст.288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Судом встановлено, що 04 серпня 2020 року інспектором відділу БДР УПП в Донецькій області капітаном поліції Сухарєвим Я.Г. ( далі - інспектор поліції) винесено постанову серії ДПО18 № 770536 у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 132-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

Згідно вказаної постанови, позивач 04 серпня 2020 року о 20 год. 00 хв., на автодорозі Н08+712 км керував транспортним засобом IVECO STRALIS реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом BODEX KIS3B реєстраційний номер НОМЕР_2 з фактичним навантаженням 23030 кг при дозволеній 22 т без відповідного погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції , чим порушив п. 22.5, 32.1 ПДР України.

Не погоджуючись із правомірністю вказаної постанови, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення визначені статтею 33 КУпАП, за приписами якої воно накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша статті 132-1).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015р. за № 1395.

У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу (п.4 розділ 1 Інструкції).

Пункт 1 розділу ІІІ Інструкції, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127,статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Отже, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ст. 132-1 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання відповідного протоколу.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до статті 14 Закон України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Частиною другою статті 29 вказаного Закону визначено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків (ч. 4 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Крім того, статтею 33 Закону України "Про автомобільні дороги" передбачено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють ПДР України.

Відповідно до п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 22.5 ПДР України, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах 4,35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Згідно з ч.1 ст. 132-1 КУпАП, порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - великовагові та/або великогабаритні транспорті засоби), що використовуються на автомобільних дорогах загального користування регламентується Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 року (далі Порядок № 879).

Габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів (пп. 4 п. 2 Порядку № 879).

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку № 879, великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 ПДР України. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.

Згідно товарно-транспортної накладної №0014 від 04 серпня 2020 року позивач здійснював перевезення вантажу - ріпаку, вага якого становить нетто 24480 кг. Загальна маса вантажу разом із транспортним засобом, брутто становить 39840 кг.

Відповідно до наданої позивачем довідки № 0022242 від 04 серпня 2020 року про результати здійснення габаритно-вагового контролю, складеної 04 серпня 2020 року, яка вказана в якості додатку до оскаржуваної постанови, навантаження на осі транспортного засобу IVECO STRALIS реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом BODEX KIS3B реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає, тонн - І- 7370 кг, ІІ- 10070кг, ІІІ - 7740кг, IV - 7150кг, V-8140 кг, повна маса транспортного засобу - 40 470кг.

Позивачем до довідки № 0022242 від 04 серпня 2020 року про результати здійснення габаритно-вагового контролю, в якості доказу, долучено квитанцію №3495 від 04.08.2020, час 19.41год, згідно якої в динамічному режимі проводилось зважування транспортного засобу реєстрацій номер НОМЕР_1 , та встановлено навантаження : 2,4 км/год PL1 3610кг, PL2 3760кг, всього 7370 кг; 2,3 км/год PL1 4880кг, PL2 5190кг, всього 10070 кг; 1,9 км/год PL1 3980 кг, PL2 3760 кг, всього 7740 кг; 2,5 км/год PL1 3580кг, PL2 3570кг, всього 7150 кг; 3,4 км/год PL1 4080кг, PL2 4060 кг, всього 8140 кг; всього 40 470 кг.

Також, згідно наданого позивачем Акту № 038677 від 04 серпня 2020 року про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів , транспортний засіб має навантаження на осі, тонн, І- 7370 кг, ІІ- 10070кг, ІІІ - 7740кг, IV - 7150кг, V-8140 кг, повна маса транспортного засобу - 40 470кг, допустима норма 40 000кг.

Згідно з п.п. 2, 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року № 30, транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 ПДР України.

Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 ПДР України.

Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 ПДР України на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд (абз. 4 п. 4 Правил № 30).

Тобто, законодавцем чітко передбачено граничну похибку в розмірі 2 %, що дозволяє враховувати специфіку вантажу, в тому числі сипучого, який під час транспортування здатний зсуватися. У цій справі перевищення навантаження на вісь становить більше 2%.

Позивачем також до позову долучено розрахунок плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу виконано згідно постанови КМУ від 27.06.2007 № 879, згідно якого ПП "Компанія СКІФ-ХХІ" власнику транспортного засобу IVECO STRALIS реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом BODEX KIS3B реєстраційний номер НОМЕР_2 , нараховано плату в розмірі 21,6 євро за проїзд автомобільними дорогами транспортними засобами вагові параметри якого перевищують нормативні.

Слід зазначити, що позивач був притягнутий до відповідальності за перевищення гранично допустимого навантаження саме на строєну вісь автомобіля.

Позивач у своєму позові посилається на те, що під час проведення габаритно-вагового контролю Укртрансбезпека або її територіальні органи керуються методикою затвердженою Мінекономрозвитку, однак така методика на сьогодні не затверджена. Єдиною методикою виконання вимірювань поосьових навантажень на маси вантажних транспортних засобів у русі в Україні є лише Методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі, атестована у відповідності з ГОСТ 8.010-99 Національним науковим центром "Інститут Метрології", свідоцтво про атестацію № 02-84-08. Проте вказана методика не розповсюджується на транспортні засоби з рідким вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу в русі (зокрема сипучим). Зазначене свідчить про відсутність вимог щодо нормативів щодо навантаження транспортних засобів з відповідним видом вантажу та про неможливість встановлення факту порушення вагових параметрів. Результати вимірювання здійсненні при відсутності затвердженої Методики, не можна вважати достовірним, зважаючи на неможливість встановлення точного показника навантаження на кожну з осей транспортного засобу та відповідно складання розрахунку плати за проїзд за перевищення вагових параметрів і винесення рішення про застосування штрафів.

У адміністративному позові позивач зазначає, що складені документи не містять відомостей про засоби вимірювальної техніки, якими проведено зважування транспортного засобу та їх періодичну повірку.

За результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення (пункт 18 Порядку №879). Тобто, із положень Порядку №879 можливо зробити висновок, що саме довідка про здійснення габаритно-вагового контролю є підтверджуючим документом щодо здійснення габаритно-вагового контролю.

В довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю №0022242 та в Акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №038677 від 04 серпня 2020 року, не передбачено зазначення марки, серійного номеру ваг, на яких здійснювалось зважування транспортного засобу.

Пунктом 4 Порядку №879 встановлено, що робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується Укртрансбезпекою, її територіальними органами, службами автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях та м. Севастополі і підприємствами, визначеними в установленому законодавством порядку.

Дії співробітників органів Укртрансбезпеки позивачем у вказаній справі не оспорювались.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", судам слід звернути увагу на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Приписами ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ст. 247 КпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 КУпАП протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Аналіз наведених вище норм КУпАП та Інструкції № 1395 в їх взаємодії із нормами Закону України «Про дорожній рух» та Закону України «Про національну поліцію» дають підстави для висновку про наявність у інспектора поліції як посадової особи Національної поліції повноважень щодо здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, які реалізуються, крім іншого, шляхом розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, порушень, передбачених ч.1 ст. 132-1 КУпАП.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 січня 2019 року справа № 1614/3550/17.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що наявні у справі докази в сукупності повністю підтверджують порушення позивачем вимог пункту 22.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність згідно ч.1 ст. 132-1 КУпАП.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що ним транспортувався сипучий вантаж (ріпак), який є рухомим та може переміщуватися по всім осям транспортного засобу, виходячи з наступного.

Згідно наказу Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.2014 року (далі Правила № 363), на водія та перевізника покладено ряд обов`язків щодо навантаження, розміщення, закріплення та перевезення сипучого вантажу.

Відповідно до п.п. 8.14-8.15 Глави 8 зазначених Правил, навантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню, волочінню, травмуванню ними супровідних осіб чи створенню перешкод для руху.

Вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладинами, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньою для здійснення його безпечного перевезення.

Згідно з п. 12.1 Глави 12 Правил № 363, при транспортуванні вантажів слід дотримувати вимог ПДР України.

Пунктом 12.5 Глави 12 Правил № 363, для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова; волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

Водій зобов`язаний перевірити відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу, а також сповістити Замовника про виявлені недоліки у кріпленні та складанні вантажу, які загрожують його збереженню (п. 8.20 Глави 8 Правил № 363).

Отже, водій, який здійснює вантажні перевезення, зокрема сипучого вантажу великоваговим автомобільним транспортом, зобов`язаний дотримуватись встановлених правил, з метою уникнення порушень законодавства про автомобільний транспорт та створення небезпеки для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року, будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний в першу чергу дотримуватись вимог ПДР України.

При цьому, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено виключення щодо дотримання ПДР України під час перевезення сипучих вантажів, суд відхиляє доводи позивача про відсутність окремої методики щодо вимірювання поосьових навантажень при перевезенні вказаних вантажів.

На підставі цього, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення прийнята інспектором поліції обґрунтовано, а тому відсутні підстави для її скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно доч.4 ст.288 КУпАП, особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Відповідно до ч.5 ст.139 КАСУ, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки повністю спростовуються належними та допустимими доказами, які підтверджують правомірність проведення зважування транспортного засобу та наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 132-1КУпАП, внаслідок порушення вимоги п. 22.5 ПДР України.

На підставі викладеного, керуючись ст.132-1, ст.ст.222, 251, 254, 258, 287-289, 293 КУпАП, ч.1 п.2 ст.5, ст.ст. 6-8, 10, ч.1 п.1 ст.19, ч.1 п.1 ст.20, 25, ст.77, ч.3 ст.79, 242-244, 246, 250, 268, 286 КАСУ, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, - відмовити.

Постанову серії ДПО18 № 770536 від 04 серпня 2020 року інспектора ВБДР УПП в Донецькій області Сухарєва Яна Геннадійовича про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст. 132-1 КУпАП - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ,

Представник позивача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса робочого місця: АДРЕСА_2 ,

Відповідач: Управління патрульної поліції в Донецькій області, юридична адреса: вул.Макара Мазая, 16 м.Маріуполь Донецької області, 87535,

Представник відповідача: Михайленко Іван Сергійович, адреса робочого місця: вул.Макара Мазая, 16 м.Маріуполь Донецької області, 87535.

Суддя: В. О.Мальований