Справа № 826/11939/16
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2020 року, яке ухвалене в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року громадянин Сомалі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 14 березня 2016 року № 18 про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 02 липня 2016 року № 33-16 про відхилення скарги на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що суд не врахував ситуацію в країні громадянської приналежності та зазначив, що дійсно має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через ситуацію внутрішнього збройного конфлікту, напади терористичного угрупування Аль-Шабаб на цивільне населення, а також систематичного порушення прав людини. Позивач зазначив, що не шукає пригод і не бажає подивитися світ. Залишив країну громадянської приналежності через причини, які унеможливлюють безпечне проживання в цій країні.

ДМС України подала відзив, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що позивач надав суперечливі пояснення щодо причини виїзду з Сомалі та щодо взаємодії з організацією Аль-Шабаб. Відповідач зазначає, що в дійсності позивач є економічним емігрантом, який до прибуття в Україну перебував у третіх безпечних країнах.

Під час судового засідання представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній. Додатково представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 в силу свого віку, якому на час співбесіди виповнилося 16 років, не усвідомлював усіх загроз, які існували для нього у Сомалі.

Представник відповідача - ДМС України під час судового засідання заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Інший відповідач - Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечив та про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представника зазначеного відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та ДМС України, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2020 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що 25 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ДМС України в Київській області (правонаступником якого є Центральне міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області) із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також 25 лютого 2016 року позивач заповнив анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за № 5.

Із ОСОБА_1 було проведено співбесіду, за підсумками якої складено протокол від 02 березня 2016 року № 2016 КV 0005.

Завідувач сектору у справах біженців та соціальної інтеграції 14 березня 2016 року склав висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку Управління ДМС України в Київській області прийняло наказ від 14 березня 2016 року № 18 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сомалі ОСОБА_1 .

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 14 березня 2016 року № 14.

ОСОБА_1 звернувся до ДМС України зі скаргою від 16 березня 2016 року на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 02 липня 2016 року № 33-16 скаргу ОСОБА_1 на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було відхилено.

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 08 липня 2016 року № 27.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями Управління ДМС України в Київській області та ДМС України, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні суб`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я, які обумовлюють неможливість повернення до Сомалі. Такий висновок був зроблений судом першої інстанції на підставі аналізу протоколу співбесіди, яка проводилася із позивачем.

Суд першої інстанції врахував, що згідно з протоколом співбесіди причиною звернення позивача до міграційної служби є бажання жити в кращих країнах, таких як Україна. Причиною виїзду із Сомалі є те, що батька ОСОБА_1 вбили, а мати сказала, що його також можуть вбити члени інших кланів. На запитання про те, чи існувала для нього особиста загроза в Сомалі, чи загрожував йому будь-хто, будь-коли на території Сомалі, чи зазнавав він насильства від будь-якого суб`єкта за час проживання на території Сомалі, чи знає він про збройний конфлікт, який відбувається на території Сомалі, позивач надав негативну відповідь. На запитання про те, чи знає він хто такі представники «Аль-Шабааб», позивач зазначив, що чув про них, але особисто ніколи з ними не зустрічався, що суперечить доводам, наданим в заяві-анкеті, відповідно до яких угрупування «Аль-Шабааб» хотіло щоб ОСОБА_1 приєднався до них. Також позивач зазначив, що армія «Аль-Шабааб» була в його місті Афгоє, але вони не спричиняли шкоди його родині. На запитання про те, чи отримував позивач безпосередньо погрози на свою адресу, чи зазнавав він переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичним поглядам, позивач також надав негативну відповідь. На запитання про те, чи рішення про його виїзд приймала його мати і він підкорився їй в силу свого віку, позивача надав позитивну відповідь. На запитання про те, чи він не втікав від конкретної небезпеки, а їхав в пошуках кращого життя, останній зазначив, що мати переживала за його життя та хотіла, щоб він жив краще, аніж у Сомалі. На запитання про те, що загрожує позивачу у випадку повернення в Сомалі, він зазначив, що не хоче до Сомалі, бо там наразі неспокійно, а в Україні йому не потрібен саме документ біженця, а потрібен будь-який документ для легального існування.

Обставини, що викладені в рішенні суду від 26 травня 2020 року, підтверджуються письмовими доказами, які приєднані до матеріалів справи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Особливості порядку оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту визначені у ст. 12 вказаного Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Положеннями ч. 9 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зазначені норми права вказують на те, що рішення ДМС України від 02 липня 2016 року №33-16, яке прийняте за результатами розгляду скарги на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може бути предметом адміністративного позову.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Положеннями ч. 6 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з висновком від 14 березня 2016 року позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме - через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджують, що заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою.

Колегія суддів враховує, що відповідно до п. 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Згідно з п.п. 45, 66, 195 зазначених Настанов особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Разом з тим повідомлені позивачем причини виїзду з Сомалі та обставини проживання в цій країні не свідчать про те, що вони не були зумовлені побоюваннями стати жертвою переслідувань у країні громадянської приналежності.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Під час співбесіди позивач повідомив, що прибув до України 27 липня 2014 року, проживав нелегально у м. Біла Церква за рахунок коштів, що надходили від ООН. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 вперше звернувся 25 лютого 2016 року, адже хоче навчатися і для цього потрібен паспорт громадянина України.

Доводів про те, що звернення із такою заявою було обумовлене неможливістю повернення до країни громадянської приналежності через продовження існування загрози для життя та здоров`я, пояснення ОСОБА_1 не містили.

Додатково колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З пояснень позивача не встановлено, що він з поважних причин не мав можливості звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту невідкладно після прибуття на територію України.

Також слід зазначити, що залишаючи країну постійного місця проживання, позивач прямував через Кенію, де перебував близько місяця, а далі попрямував до Російської Федерації (м. Москва), де перебував близько двох тижнів. Позивач зазначив, що за захистом ні в Кенії, ні в Російській Федерації не звертався.

Згідно з абз. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Положеннями ч. 22 ст. 1 вказаного Закону третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 досить тривалий час перебував у третій безпечній країні та не вказав на обставини, які б свідчили, що він не мав змоги звернутися за захистом. Вказуючи на переслідування з боку угрупування «Аль-Шабааб», позивач не повідомляв про функціонування вказаної організації на території Кенії та Російської Федерації.

Також колегія суддів враховує, що згідно з апеляційною скаргою основною причиною звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є нестабільна ситуацію в Сомалі через внутрішній збройний конфлікт.

Доводів, які б підтверджували, що у позивача саме наприкінці лютого 2016 року, тобто майже через півтора роки після прибуття в Україну, виникли підстави для повернення до Сомалі, а єдиною перешкодою для повернення до країни громадянської приналежності є внутрішній збройний конфлікт, адміністративний позов та апеляційна скарга не містять.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» однією з ознак особи, яка потребує додаткового захисту, є те, що вона змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Разом з тим представник позивача в апеляційній скарзі, що подана у червні 2020 року, зазначив посилання на джерела інформації про ситуацію в Сомалі за період з січня 2014 року по лютий 2016 року. Доводів та доказів, які б підтверджували існування загрози для позивача у разі повернення до країни походження станом на час розгляду справи в суді апеляційна скарга не містить.

Під час розгляду і вирішення апеляційної скарги колегія суддів виходить із того, що визначальним для вирішення спору щодо надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є те, що відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2942-III Україна приєдналася до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців.

Згідно з преамбулою відповідна угода була укладено з огляду на те, що Статут Організації Об`єднаних Націй (995_010) і Загальна декларація прав людини (995_015), ухвалена Генеральною Асамблеєю 10 грудня 1948 року, встановили принцип, згідно з яким всі люди повинні користуватися основними правами та свободами без будь-якої дискримінації у цьому відношенні, а також з огляду на те, що Організація Об`єднаних Націй неодноразово виявляла свій глибокий інтерес до долі біженців і докладала всіх зусиль для того, щоб забезпечити біженцям якомога ширше користування зазначеними основними правами та свободами.

Відповідно до ст. 2 Конвенції про статус біженців у кожного біженця є зобов`язання перед країною, в якій він знаходиться, згідно з якими, зокрема, він повинен дотримуватися законів та розпоряджень цієї країни, а також заходів, які застосовуються для підтримання громадського порядку.

Як раніше зазначалося, питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначений нормативно-правовий акт покладає на осіб, які незаконно перетнули державний кордон України з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язок без зволікань звернутися до державного органу із відповідною заявою та довести наявність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 такого Закону, для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, можливість надання відповідного захисту обумовлюється тим, що Україна є першою безпечною країною, в яку потрапила особа з дня залишення країни громадянської приналежності.

Усвідомлюючи виняткову важливість надання захисту окремим категоріям осіб, колегія суддів також наголошує недопустимості зловживання можливістю легалізації на території України осіб, які незаконно перетнули державний кордон, шляхом визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту за відсутності умов, з якими законодавство України пов`язує можливість набуття такого статусу.

Обставини, що передували прибуттю ОСОБА_1 на територію України, строк перебування в Україні до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також пояснення, які були надані під час співбесіди у свої сукупності вказують на те, що рішення відповідачів щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правильним та ґрунтується на вимогах Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку

Постанова складена у повному обсязі 31 серпня 2020 року.