Справа № 640/8117/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2020 року м. Київ № 640/8117/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Адміністрації Державної прикордонної служби України

про визнання неправомірною відмови у задоволенні адвокатського запиту, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Васильєва Тетяна Сергіївна (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №6100/10 від 07 липня 2017 року) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України та просить визнати протиправною відмову у задоволенні адвокатського запиту та зобов`язати відповідача надати інформацію на адвокатський запит адвоката Васильєвої Т.С. щодо перетину державного кордону в період з 01 січня 2018 року по 26 березня 2019 року громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 28 березня 2019 року звернулася з адвокатським запитом в інтересах ТОВ «Факторинг Фінанс» до відповідача, у якому з метою сприяння у виконанні рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів та судового збору, просила надати інформацію про перетин державного кордону в період з 01 січня 2018 року по 26 березня 2019 року громадянином ОСОБА_2 .

У відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 03 квітня 2019 року зазначено, що надати запитувану інформацію неможливо, оскільки згідно Закону України «Про інформацію» не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденціальної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом і в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Позивач стверджує, що в адвокатському запиті не вимагалися будь-які персональні дані фізичної особи, за допомогою яких таку особу можна ідентифікувати, тому запитувані відомості неможна віднести до конфіденційної інформації, а навпаки, інформація, отримана суб`єктом владних повноважень - Державною прикордонною службою України, в процесі виконання своїх обов`язків, яка відображена і задокументована на носіях інформації, до якої можна віднести відомості щодо перетину державного кордону фізичною особою, відноситься статтею 1 Закону №2939 саме до публічної інформації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року, після усунення позивачем недоліків позову відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року, відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд суддею одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позов з наданням доказів.

Відповідачем 31 липня 2019 року поданий відзив на позовну заяву, з якого вбачаються заперечення проти позовних вимог з тих підстав, що інформація, яку запитує адвокат Васильєва Т.С., відноситься до інформації з обмеженим доступом. При цьому, не розпорядник відносить її до категорії «інформації з обмеженим доступом», а закон. У даному випадку основоположним є Закон України «Про захист персональних даних», а його норми - спеціальними, якщо іншими законами не передбачено протилежного. Статтею 6 зазначеного Закону встановлені загальні вимоги до обробки персональних даних, під якою розуміється як збирання, так і поширення (розповсюдження, передача) персональних даних. Обробка персональних даних повинна здійснюватися для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. У задоволенні позовних вимог відповідач просить відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2020 року відмовлено представнику відповідача Хужину К. у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат ОСОБА_1 звернулася до Адміністрації Державної прикордонної служби України з адвокатським запитом від 28 березня 2019 року, у якому зазначила, що з метою з`ясування та отримання інформації та копій документів, необхідних для сприяння у виконанні судового рішення Броварського місьрайонного суду Київської області у цивільній справі №361/7324/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» суми 7 648 868,20 грн. та 1 147,00 грн. судового збору, просить надати інформацію про перетин державного кордону в період з 01 січня 2018 року по 26 березня 2019 року ОСОБА_2 із зазначенням:

- дат перетину державного кордону;

- пунктів перетину державного кордону;

- напрямку (країни), у якому був здійснений виїзд за кордон.

До адвокатського запиту надано копію виконавчого листа, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області від 01 листопада 2013 року №361/7324/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» та копію договору про надання юридичних послуг №05 від 25 березня 2019 року.

Листом від 03 квітня 2019 року №0.184-12424/0/15-19 Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила адвоката Васильєву Т.С. про неможливість надати запитувану інформацію, оскільки згідно із Законом України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Також у листі зазначено, що зміст адвокатського запиту стосується особистого життя ОСОБА_2 , проте поширення такої конфіденційної інформації може здійснюватися лише за її згодою, або в інших, передбачених законом, випадках. При цьому ж відповідач послався на норми Законів України «Про інформацію», «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», «Про доступ до публічної інформації», а також на рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012, відповідного до яких адвокат має право отримувати інформацію, яка є загальнодоступною.

У підсумку відповідачем зазначено, що запитувана інформація може бути надана лише за рішенням суду про витребування відповідної інформації із зазначенням даних, передбачених Положенням про Базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25 червня 2007 року №472 (далі - Положення №472).

Не погодившись з такою позицією відповідача та наданою відповіддю, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд враховує їх регулювання положеннями Конституції України, Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року N2939-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - Закон N2939-VI), Указу Президента України від 05 травня 2011 року № 547 "Питання забезпечення органами виконавчої влади доступу до публічної інформації", постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 583 "Питання виконання Закону України "Про доступ до публічної інформації" в Секретаріаті Кабінету Міністрів України, центральних та місцевих органах виконавчої влади".

Конституцією України кожному гарантовано право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина шоста статті 55), а також право на професійну правничу допомогу (частина перша статті59).

Для реалізації останнього права в Україні діє недержавний самоврядний інститут адвокатури, що забезпечує здійснення на професійній основі захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги фізичним та юридичним особам.

У свою чергу частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Натомість, здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Аналогічні положення закріплені у статті 5 Закону України «Про інформацію». Разом із тим, указаним Законом також передбачені застереження, згідно з якими реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначає Закон України «Про Державну прикордонну службу України» №661-ІV від 03 квітня 2003 року (із змінами та доповненнями) (далі - Закон №661-ІV).

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону №661-ІV Державна прикордонна служба України - є правоохоронним органом спеціального призначення, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в банках, у тому числі в іноземній валюті.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес встановлені Законом N2939-VI.

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (ч. 1 ст. 2 Закону № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 4 Закону №2939-VI передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом;

3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону №2939-VI забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити.

З огляду на пункт 1 частини 1 статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Частиною першою статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 1 статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону.

Тобто, з аналізу наведених норм закону, вбачається, що публічна інформація, крім встановлених законом випадків, є відкритою, а доступ до неї може забезпечуватися шляхом надання розпорядником інформації, до яких належать і суб`єкти владних повноважень, у встановлені законом строки інформації за відповідними запитами, зокрема, фізичних осіб. Перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію є вичерпним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується, в тому числі, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Процедуру надання доступу до публічної інформації в Адміністрації Держприкордонслужби України, регіональних управліннях, органах охорони державного кордону, загонах морської охорони, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України (далі - органи Держприкордонслужби), оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держприкордонслужби щодо надання або відмови у наданні публічної інформації за запитом на інформацію, регулює Інструкція про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Державній прикордонній службі України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 03 квітня 2012 року № 222 (далі - Інструкція №222).

Пунктом 1.3 Інструкції №222 визначено, що кожен з органів Держприкордонслужби є розпорядником публічної інформації, яка отримана або створена ним у процесі здійснення своїх повноважень та перебуває в його володінні.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та пункту 2.1 Інструкції №222 доступ до інформації забезпечується, у тому числі шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Разом з тим, адвокатська діяльність в Україні регулюється спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону №5076-VI під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Згідно з частинами другою та третьою статті 24 Закону №5076-VI орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копії документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Як стверджує відповідач, інформацію, яку запитувала адвокат стосовно громадянина ОСОБА_2 , стосується його персональних даних, є конфіденційною, та відноситься до інформації з обмеженим доступом.

Водночас, як вже зазначав суд вище, адвокат не запитувала інформації, яка стосується персональних даних особи, яка могла б його будь-яким чином ідентифікувати, а запитувала лише інформацію про перетин особою державного кордону в період з 01 січня 2018 року по 26 березня 2019 року із зазначенням:

- дат перетину державного кордону;

- пунктів перетину державного кордону;

- напрямку (країни), у якому був здійснений виїзд за кордон.

Відповідно до пункту 2.5 Інструкції №222 відповідно до пункту 22 Положення про базу даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25 червня 2007 року № 472, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 липня 2007 року за № 765/14032, інформація про особу не може бути надана третій особі або поширена будь-яким іншим чином без письмової згоди особи, відомості про яку занесено до Бази даних осіб, крім випадків, передбачених законами України.

Пошук інформації про особу в базі даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" здійснюється у порядку, визначеному в пункті 23 Положення про базу даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25 червня 2007 року № 472, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 липня 2007 року за № 765/14032.

Для подання запиту на інформацію про особу запитувач може використати форму запиту на інформацію про особу з бази даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", наведену в додатку 2 цієї Інструкції.

Отже, процедура надання інформації з бази даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" чітко передбачена Інструкцією №222 та для спрощення процедури отримання інформації навіть розроблено спеціальну форму запиту, якою може скористатися запитувач.

При цьому Інструкцією та іншими актами не віднесено інформацію стосовно перетину особами державного кордону до категорії інформації з обмеженим доступом, або для службового користування.

З огляду на зазначені правові норми, не заслуговують на увагу суду твердження відповідача щодо того, що для отримання запитуваної інформації позивач має дотриматися вимог пункту 2.5 Інструкції №222, оскільки запит позивача від 28 березня 2018 року №12/19 є запитом на публічну інформацію в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно з частиною першою статті 11 Закону «Про інформацію» інформацією про фізичну особу є персональні дані, тобто відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення положенням частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, у своєму рішенні від 20 січня 2012 № 2 рп/2012 зазначив, що інформацією про особисте та сімейне життя особи (персональними даними), серед іншого, є: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування.

З наведеного вбачається, що з огляду на динаміку розвитку сфер людського життя та їх різноманітність визначити абсолютно всі види персональних даних неможливо. Тому важливо зрозуміти, що під цю категорію підпадає будь-яка інформація про особисте та сімейне життя окремої особи, навіть та, що захищається іншими законами (наприклад, лікарська, банківська, нотаріальна таємниці тощо).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень пунктів 5.5 та 5.6 Інструкції №222 згідно статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" орган Держприкордонслужби має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

орган Держприкордонслужби не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації";

особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 Закону України "Про доступ до публічної інформації" фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідь органом Держприкордонслужби про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Суд зазначає, що запитувана адвокатом Васильєвою Т.С. інформація витребовується з метою належного представництва інтересів її довірителя - ТОВ «Факторинг Фінанс», для захисту прав і законних інтересів товариства при виконанні судового рішення про стягнення грошових коштів з громадянина ОСОБА_2 . Отже, адвокатом чітко аргументовано мету отримання інформації стосовно громадянина ОСОБА_2 , а відтак, відповідачем не доведено правомірності відмови у наданні запитуваної інформації, яка не є у даному випадку конфіденційною, «з обмеженим доступом», або «для службового користування».

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно відмовлено адвокату ОСОБА_1 у наданні запитуваної інформації, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа щодо оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27 вересня 2010 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у статті 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02 листопада 2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 зазначено: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Також, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов адвоката ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання неправомірною відмови у задоволенні адвокатського запиту, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Адміністрації Державної прикордонної служби України у задоволенні адвокатського запиту адвоката Васильєвої Тетяни Сергіївни від 28 березня 2019 року №12/19.

3. Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України надати інформацію на адвокатський запит адвоката Васильєвої Тетяни Сергіївни від 28 березня 2019 року №12/19 щодо перетину державного кордону в період з 01 січня 2018 року по 26 березня 2019 року громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Стягнути на користь адвоката Васильєвої Тетяни Сергіївни понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної прикордонної служби України.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Адвокат Васильєва Тетяна Сергіївна, адреса: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_1 , свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №6100/10 від 07 липня 2017 року.

Відповідач: Адміністрація Державної прикордонної служби України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26, , тел. .

Суддя В.І. Келеберда