Справа № 160/9409/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

18 серпня 2020 р. Справа № 160/9409/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в м.Дніпр матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта,-

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати реєстрацію Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради декларації про готовність об`єкта від 20 березня 2019 р.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/9409/20 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Згідно вимог п. 4 ч. 1 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України - суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі (ч. 2 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши матеріали позовної заяви та перевіривши її відповідність вимогам ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на наступне.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що 20 березня 2019 р. Управлінням Державного архітектурно- будівельного контролю Дніпропетровської міської ради зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме житлового будинку літ. «В-1», прибудова літ. «в-1», господарський блок літ. «Д», погріб під літ. «Д», код 1110.3, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за замовленням ОСОБА_2 .

При цьому, позивач зауважує, що при реєстрації Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради даної Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.03.2019 р. відповідачем не перевірено достовірності даних, зазначених у декларації, не проведено перевірку з метою визначення відповідності об`єкта будівництва вимогам державних будівельних норм, стандартів і правил, не перевірено межі земельної ділянки, на якій зведено об`єкт, тому реєстрація Декларації про готовність об`єкта до експлуатації є протиправною та відповідно такою, що підлягає скасуванню.

Вищенаведену позицію ОСОБА_1 мотивує тим, що в розділі «Інформація про об`єкт» Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.03.2019 р. зазначено, що початок будівництва вказаного об`єкта - 15 вересня 2009 р., а дата закінчення будівництва - 23 червня 2011 р., в той час як вказана інформація про дату початку та завершення будівництва житлового будинку літ. «В-1» з прибудовою літ. «в-1», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає дійсності.

ОСОБА_1 зазначає, що йому на праві власності належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , яка граничить із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , й на час придбання позивачем відповідної земельної ділянки у 2012 році на місці будинку літ. В-1 на земельній ділянці його сусіда нічого не було.

ОСОБА_1 стверджує, що здійснене ОСОБА_2 будівництво будинку літ. В-1 здійснено з порушенням меж земельної ділянки та невідповідністю побудованого будинку вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», тому порушує право власності позивача на земельну ділянку, розміри та конфігурація якої визначена Державним актом на право власності на земельну ділянку від 18.03.2010 р.

З метою захисту власних прав на вільне володіння належною позивачу земельною ділянкою та з огляду на будівництво будинку з порушенням межі земельної ділянки ОСОБА_1 неодноразово звертався до Управління ДАБК Дніпровської міської ради, однак отримував формальну відповідь, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даним позовом щодо захисту порушених прав та інтересів, як власника суміжної земельної ділянки із земельною ділянкою, на якій збудований суміжний житловий будинок, який є об`єктом зареєстрованої Управлінням Державного архітектрно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20.03.2019 року.

Також позивач повідомив суд, на даний час Самарським районним судом м.Дніпропетровська розглядається цивільна справа №206/1658/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод користування майном, предметом розгляду якої є спірне будівництво житлового будинку літ. В-1, що розташований на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 із виступом цієї будівлі на 0,12 м та бетонної підмостки навколо будинку на 0,58 м на сусідню земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 на праві власності, чим порушено права позивача.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Як встановлено ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України - юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням

Згідно із приписами п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується з положеннями статей 2, 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з цим, відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 р. у справі №911/1681/18 і суд не вбачає правових підстав відступити від цієї позиції, зокрема: «За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства».

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є протиправність реєстрації декларації про готовність об`єкта від 20.03.2019 р., сформовано щодо житлового будинку літ. "В-1", прибудова літ. "в-1", господарського блоку літ. "д", погрібу під літю "д" (код 1110.3).

Так, суд вважає, що обов`язковою умовою віднесення спору до категорії публічно-правових спорів є участь в ньому суб`єкта владних повноважень, а також оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

При цьому, спір набуває ознак публічно-правового не лише за умови наявності серед учасників спору суб`єкта владних повноважень чи його посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

Так, із матеріалів доданих позивачем до позову та змісту позовної заяви вбачається, що позивачем оскаржено рішення суб`єкта владних повноважень, яке фактично стосується права власності третьої особи на домоволодіння за адресою: м.Дніпро, вул. Іларіонівська, буд. 42.

В свою чергу, спірна реєстрація декларацій про початок виконання будівельних робіт декларації та про готовність об`єкта до експлуатації, які здійснені суб`єктом владних повноважень, породжують права та обов`язки тільки для суб`єкта, якому вона адресована, тобто для замовника відповідного будівництва.

Між тим, із позовної заяви та доданих до позову документів вбачається, що даний спір стосується не стільки правомірності дій суб`єкта владних повноважень щодо реєстрації спірної декларації, скільки правомірності здійснення третьою особою будівництва відповідного об`єкта будівництва та цивільних прав позивача.

Внаслідок чого, суд вважає, що у межах спірних правовідносин фактично порушено саме цивільні права позивача, як власника суміжної земельної ділянки, тобто існує спір про право.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України - до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України - суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, а також приймаючи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 16 січня 2019 р. по справі №815/1121/17, суд зазначає, що вирішення даного спору підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, з урахуванням суб`єктного складу.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті провадження в адміністративній справі №160/9409/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта.

При цьому, слід роз`яснити позивачеві, що даний спір є цивільно-правовим спором та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись ст. ст. 170, 241, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі №160/9409/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу, що у відповідності до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із оригіналом позовної заяви та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко