Справа № 240/11461/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/11461/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук О.В.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

26 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Максимчука М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова, в якому просив:

-визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування та виплати за період з 01 січня 2016 року по 15 грудня 2017 року індексації грошового забезпечення;

-зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова провести нарахування та виплату заборгованості по індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 15 грудня 2017 року із встановленням базового місяця - січень 2014 року.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року позов задоволено частково:

-визнано протиправними дії Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.12.2017;

-зобов`язано Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.12.2017.

В решті позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В обґрунтуванні вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідачем безпідставно змінено базовий місяць для обчислення індексації грошових доходів позивача з січня 2014 року на січень 2016 року, оскільки в січні 2016 року розмір грошового забезпечення останнього змінився за рахунок інших його складових, однак посадовий оклад у вказаному місяці залишився незмінним.

17.02.2020 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на слідуюче.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом №876 від 01.12.2017 (по особовому складу) полковника ОСОБА_1 - начальника факультету технічних видів розвідки Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова звільнено з військової служи у запас, згідно п."а" ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом №336 від 15.12.2017 (по стройовій частині) позивача із 15.12.2017 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

19.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про виплату індексації за період із 01.01.2015 по 15.12.2017.

Листом начальника Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова №519/2305 від 19.07.2019 позивача повідомлено, що відповідно до п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від17.17.2003 № 1078 (зі змінами) виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати, а тому проведення індексації грошових доходів населення, у тому числі грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів, виділених на відповідний рік. На виплату індексації в 2016-2018 роках кошти не виділялись, тому індексація грошового забезпечення не проводилась.

29.08.2019 ОСОБА_1 повторно звернувся до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова з заявою в якій просив вказати причину зміни в довідці про виплату індексації базового місяця з січня 2014 року на січень 2016 року.

Листом від 27.09.2019 № 519/3278 відповідачем надано відповідь за змістом якої грошове забезпечення у січні 2016 року нараховане ОСОБА_1 в грудні 2015 року становило 14636,56 грн., а у грудні 2015 року за листопад 2015 року-8809,28, з чого вбачається, що грошовое забезпечення за грудень зросло на 5827,28 грн., що перевищило індексацію, а тому новим базовим місяцем встановлено січень 2016 року.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.12.2017, а також безпідставно змінено базовий місяць з січня 2014 року на січень 2016 року, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили, що в період з 01.01.2016 по 15.12.2017 відповідачем змінено базовий місяць, однак в свою чергу наявні докази, які підтверджують зміну грошового забезпечення позивача, то у суду відсутня можливість самостійно визначити базовий місяць для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення місяця підвищення (базового місяця) у відповідності до положень Порядку№1078 та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" належить до повноважень відповідача, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта владних повноважень.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Зі змісту частини 2 та 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" слідує, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.2001 року №1282-ХІІ (надалі по тексту - Закон №1282-ХІІ) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (до 01.01.2016 року) та 103 відсотка (після 01.01.2016 року).

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст. 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078).

П.11 Порядку № 1078 врегульовано, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Згідно з п. 2 вказаного Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

П. 4 Порядку № 1078 унормовано, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

За змістом п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Таким чином, ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі в Житомирському військовому інституті імені С.П.Корольова мав право на отримання індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 15.12.2017.

В той же час, підставою для звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою по даній справі, є незгода останнього зі зміною відповідачем базового місяця для розрахунку індексації з січня 2014 на січень 2016 року.

При цьому, позивач, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі вказує на те, що розмір грошового забезпечення у грудні 2015 року збільшився за рахунок нарахування премії, розмір якої не має постійного характеру.

Відповідно до абз.2, 5 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Таким чином місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Колегією суддів із наявної у справі довідки про нарахування щомісячного грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення встановлено, що сума нарахованого грошового забезпечення позивача за грудень 2015 складає 8809,28 грн., за січень грн. 2016-14636,56 грн., а за лютий 2016-15831,36 грн.

Тобто згідно відомостей, зазначених у довідці, після встановлення базового місяця -січня 2016 року, розмір грошового забезпечення знову збільшився у лютому 2016 року. Однак, з вказаної довідки неможливо встановити, за рахунок яких виплат відбулося збільшення грошового забезпечення позивача у вказаних місяцях, оскільки остання не містить інформації про складові грошового забезпечення за вказані місяці.

Поряд з цим, матеріали справи містять копію довідки про додаткові види грошового забезпечення та премії для обчислення пенсії №474, виданої ОСОБА_1 . Житомирським військовим інститутом імені С.П.Корольова за період з грудня 2015 по листопад 2017. Проте, суми виплат зазначені у даній довідці, менші від сум, вказаних у довідці про нарахування щомісячного грошового забезпечення та індексацію грошового забезпечення.

З метою з`ясування всіх обставин у справі, судом апеляційної інстанції ухвалою від 25.03.2020 зобов`язано Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова надати суду довідку про складові грошового забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2015 року-лютий 2016 року (включно) помісячно, з зазначенням які із цих складових носять постійний характер.

На виконання вищезазначеної ухвали, відповідачем надано суду довідку про нараховане щомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року.

Так, згідно вказаної довідки грошове забезпечення позивача за вищевказаний період складалося з таких виплат постійного характеру: оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за особливо важливі завдання, надбавка за таємність, премія, щомісячна додаткова винагорода. При цьому, у січні 2016 року підвищився розмір премії, за рахунок чого змінилася додаткова винагорода. Всі інші складові, в тому числі посадовий оклад залишилися незмінними.

Слід зазначити, що під час апеляційного розгляду справи, представник відповідача не підтвердив, що розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 збільшився саме за рахунок премії.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 7 листопада 2007 р. № 1294 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (чинним, на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до Постанови КМУ № 1294 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Відповідно до цієї Інструкції командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.

Преміювання здійснюється згідно з інструкцією про преміювання військовослужбовців, яка розробляється у військових частинах, виходячи зі специфіки та особливостей виконання завдань конкретної військової частини і затверджується вищим командуванням. Розміри премії, але не менше 10 % посадових окладів, установлюються за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження служби.

Для визначення розміру премії враховуються: норми грошового забезпечення відповідно до законодавства; спискова чисельність військовослужбовців. Орієнтовна спискова чисельність військовослужбовців у розрізі бюджетних програм та категорій особового складу визначається Генеральним штабом Збройних Сил України за станом на початок року та за кожен місяць року і доводиться до відома Департаменту фінансів Міністерства оборони України протягом тижня після затвердження Державного бюджету України на відповідний рік. Протягом року залежно від стану використання фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, розмір премії може бути переглянутий. Преміювання здійснюється в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого для військової частини в кошторисі.

Вказане свідчить, що така складова грошового забезпечення, як премія має тимчасовий характер, а відтак безпідставно включена відповідачем у довідку про виплати постійного характеру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 592/5164/16-а (провадження № 11-76апп20).

Між тим, колегія суддів зазначає, що згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, статтею 55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України. Зокрема, в рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованості діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі № 800/541/16 зазначено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2019 року у справі №855/3/19, від 24 січня 2019 року у справі №808/5869/14, від 15 березня 2019 року у справі №815/3276/15, від 25 березня 2019 року у справі №806/5246/14, від 29 березня 2019 року у справі № 826/17479/18.

Зі змісту листів-відповідей та довідок Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова, наданих на запити позивача вбачається, що відповідач вважає, що базовим місяцем для розрахунку індексації ОСОБА_1 необхідно встановити січень 2016 року.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що як з`ясовано в судовому засіданні, ні на момент звернення позивачем до суду, ні на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, індексація позивачу, відповідачем нарахована та виплачена не була.

При цьому, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу та який виплачував йому грошове забезпечення, а тому суд не вправі самостійно визначати базовий місяць для розрахунку індексації. Оцінка правомірності дій суб`єкта владних повноважень щодо визначення базового місяця може бути надана судом вже після розрахунку та виплати індексації.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога стосовно правомірності визначення відповідачем базового місяця при нарахуванні та виплаті індексації позивачу є передчасною.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 вересня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.