Справа № 320/6848/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 року справа №320/6848/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Національна поліція України, про стягнення доплати за науковий ступінь,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Управління поліції охорони в Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача доплату за науковий ступінь в розмірі 4784,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано невиплатою відповідачем позивачу в період з листопада 2015 року по грудень 2016 року доплати за науковий ступінь на підставі вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органу внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499, та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, витребувано у сторін докази у справі та призначено підготовче судове засідання у справі на 23.01.2020.

22.01.2020 через канцелярію до суду надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.21-25), з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні. Відповідач зазначає, що доплата за науковий ступінь виплачується поліцейським на підставі наказу по особовому складу. З огляду на те, що призначення доплати за науковий ступінь ініційовано позивачем 15.12.2016, про що Національною поліцією України видано наказ від 20.01.2017 №48о/с, відсутні правові підстави для виплати позивачу доплати за науковий ступінь у період з листопада 2015 року по грудень 2016 року. Також, відповідач вказує, що за результатами проведеного в Управлінні поліції охорони в Київській області фінансового аудиту та аудиту відповідності дотримання актів законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності за період з 07.11.2015 по 31.08.2016 нарахування та виплата ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь в листопаді 2015 року визнано порушенням, що призвело до втрат фінансових ресурсів відповідача.

Додатково у відзиві відповідач стверджує, що позивачем пропущений строк для звернення до адміністративного суду, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національну поліцію України. Також, на підставі зазначеної ухвали витребувано докази у справі від сторін у справі, продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 календарних днів, підготовче засідання відкладено на 27.02.2020.

05.02.2020 через канцелярію до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач навів спростування щодо пропуску строку звернення до суду з огляду на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому виплат не обмежується будь-яким строком. Позивач у відповіді на відзив вказав, що саме відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити доплату за науковий ступінь, оскільки саме Управління поліції охорони в Київській області здійснювало нарахування та виплату ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 по 19.01.2017 належних йому сум грошового забезпечення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 закрито підготовче провадження у справі, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 24.03.2020.

24.03.2020 належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду учасники справи у судове засідання не з`явилися.

24.03.2020 через канцелярію до суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи без участі позивача та його уповноваженого представника, в порядку письмового провадження (а.с.159).

Відповідно до ч.9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні інших свідків чи експерта, протокольною ухвалою суду від 24.03.2020 постановлено здійснювати подальший розгляд справи №320/6848/19 у порядку письмового провадження (а.с.161).

25.03.2020, тобто наступного дня після постановлення судом ухвали про здійснення подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження, через канцелярію до суду надійшло клопотання Національної поліції України про відкладення розгляду справи (а.с.162-163). Вказане клопотання не підлягає розгляду у зв`язку з тим, що 24.03.2020 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

ОСОБА_1 , з 26 березня 1985 року перебував на службі в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року прийнятий на службу в Національну поліцію України, з якої звільнений 03.05.2018 за станом здоров`я.

Так, наказом від 29 березня 1985 року №24 о/с ОСОБА_1 прийнято з 26 березня 1985 року на службу в органи внутрішніх справ України.

06.11.2015 наказом №2379 о/с позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у зв`язку з переходом до Національної поліції та 07.11.2015 наказом №7 о/с від 06.11.2015 прийнято на службу до Національної поліції України як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ України.

03.05.2018 наказом Національної поліції України №390 о/с полковника поліції ОСОБА_1 , начальника Управління поліції охорони в Київській області, з 3 травня 2018 року звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я).

Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями трудової книжки НОМЕР_1 , наказу Національної поліції України від 03.05.2018 №390 о/с (а.с.11-14), довідки Управління поліції охорони в Київській області (а.с.61) та послужного списку (а.с.45-60).

Грошове забезпечення позивача за час служби в поліції, окрім посадового окладу, включало також наступні види грошового забезпечення: оклад за спеціальним званням, надбавку за стаж служби, надбавку за науковий ступінь, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, що підтверджується відомостями з особового рахунку працівника (а.с.15), грошовим атестатом №11 Управління поліції охорони в Київській області (а.с.63), довідкою про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед звільненням) (а.с.64).

Судом встановлено, що 24.10.2014 ОСОБА_1 захистив дисертацію на тему «Адміністративно-правовий статус державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України» на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук зі спеціальності 12.00.07 «Адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право».

Наказом Міністерства освіти і науки України від 22.12.2014 №1502 «Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 22 грудня 2014 року» було затверджено рішення Спеціалізованої вченої ради Д 26.732.01 Державного науково-дослідного інституту МВС України про присудження позивачу наукового ступеня кандидата юридичних наук зі спеціальності 12.00.07 «Адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право» і прийнято рішення про видачу йому диплома кандидата юридичних наук (а.с. 118-119).

В матеріалах справи міститься також копія диплому кандидата юридичних наук НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_1 на підставі рішення Атестаційної колегії від 22.12.2014 (а.с.16).

Судом встановлено, що доплата за науковий ступінь кандидата юридичних наук встановлювалася ОСОБА_1 як під час проходження ним служби в органах внутрішніх справ на підставі наказу від 26.01.2015 № 15 о/с (а.с.86), так і під час його перебування на службі в Національній поліції України - на підставі наказу від 20.01.2017 №48 о/с (а.с.69).

Так, згідно витягу з наказу Департаменту Державної служби охорони від 26.01.2015 № 15 о/с полковнику міліції ОСОБА_1 , начальникові Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Київській області з 22.12.2014 установлена доплата за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу.

Відповідно до витягу з наказу Національної поліції від 20.01.2017 №48 о/с полковника поліції ОСОБА_1 призначено начальником Управління поліції охорони в Київській області та установлено йому посадовий оклад в розмірі 3600,00 грн. та доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 5 відсотків посадового окладу.

При цьому, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що доплата за науковий ступінь кандидата юридичних наук не нараховувалася та не виплачувалася позивачу в період з грудня 2015 року по грудень 2016 року, а нарахована позивачу доплата за листопад 2015 року в розмірі 137,14 грн. була утримана із сум оплати праці ОСОБА_1 у жовтні 2016 року при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення за вересень 2016 року (а.с.66).

Підставою для утримання нарахованої доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук за листопад 2015 року стали висновки Аудиторського звіту за результатами фінансового аудиту та аудиту відповідності дотримання актів законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності Управлінням поліції охорони в Київській області за період з 07 листопада 2015 року по 31 серпня 2016 року (а.с.73-81).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліції» від 02.07.2015 № 580-VIII, який набрав чинності 07.11.2015 (далі - Закон № 580- VIII).

Як вказано у ч.ч. 1 та 2 ст. 94 Закону № 580-VІІІ поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

У свою чергу, питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06.04.16 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Пунктом 1 розділу 1 Порядку № 260 визначено критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Згідно з п. 9 розділу ІІ Порядку №260, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, поліцейським виплачується доплата за науковий ступінь з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню:

1) за науковий ступінь кандидата наук (освітній і водночас перший науковий ступінь доктора філософії) - у розмірі 5 відсотків посадового окладу;

2) за науковий ступінь доктора наук (другий науковий ступінь) - у розмірі 10 відсотків посадового окладу.

Доплата за науковий ступінь поліцейським виплачується на підставі наказу по особовому складу.

Поліцейським, які до дня призначення на посаду мали науковий ступінь, указана доплата виплачується з дня призначення на посаду, профіль діяльності за якою збігається з науковим ступенем.

Поліцейським, які займають посади, що за профілем діяльності збігаються з науковим ступенем, та одержали науковий ступінь у період виконання службових обов`язків за цими посадами, у тому числі вперше, зазначена доплата встановлюється у визначеному законодавством порядку - у разі присудження наукового ступеня кандидата наук (освітній і водночас перший науковий ступінь доктора філософії) чи доктора наук (другий науковий ступінь).

Підготовка наказу та перевірка відповідності отриманого поліцейським наукового ступеня профілю його діяльності здійснюються кадровими органами.

Окремо слід зауважити щодо періоду застосування вказаних положень Порядку №260.

Пунктом 2 наказу МВС України від 06.04.16 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, визначено, що цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування (27 травня 2016 року) та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» (07 листопада 2015 року).

Проте в даному випадку чинне законодавство передбачає інші терміни застосування нормативно-правового акту, виходячи з такого.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992 № 493/92 установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 3 вказаного Указу Президента України нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Отже, нормативно-правові акти міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи і законні інтереси громадян або такі, що мають міжвідомчий характер, набирають чинності через десять днів після їх державної реєстрації, здійснюваної Міністерством юстиції України або обласними і прирівняними до них управліннями юстиції, якщо в них не встановлений більш пізній строк набрання чинності.

Враховуючи, що наказ МВС України від 06.04.16 № 260 зачіпає права, свободи і законні інтереси громадян, та був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.04.2016, приймаючи до уваги, що згідно з пунктом 2 вказаного наказу визначено, що цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування (27 травня 2016 року), то вказаний нормативно-правовий акт підлягає застосуванню саме з 27 травня 2016 року (опублікований пізніше дати державної реєстрації) і не може бути застосований раніше.

Оскільки Порядок №260 підлягає застосуванню до спірних правовідносин тільки з 27.05.2016, а спірні правовідносини охоплюють період з листопада 2015 року, в період до 27.05.2016 застосуванню до спірних правовідносин підлягає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом МВС від 31.12.2007 №499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 205/14896.

Відповідно до пп. 2.13.1. розділу ІІ чинної на момент виникнення спірних правовідносин Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС від 31.12.2007 №499 (далі - Інструкція № 499), особам рядового і начальницького складу виплачується доплата за науковий ступінь кандидата або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню:

особам рядового і начальницького складу центрального апарату, його регіональних управлінь - у розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу;

іншим особам рядового і начальницького складу - у розмірі відповідно 15 і 25 відсотків посадового окладу.

Доплата за науковий ступінь особам рядового і начальницького складу здійснюється на підставі наказу про особовий склад (пп. 2.13.3. Інструкції № 499).

Особам рядового і начальницького складу, які до дня призначення на посаду мали науковий ступінь, указана доплата виплачується з дня призначення на посаду, профіль діяльності за якою збігається з науковим ступенем (пп. 2.13.4. Інструкції № 499).

Посада позивача - начальник Управління поліції охорони в Київській області, та його спеціальне звання - полковник поліції відповідно до вимог Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, відноситься до старшого начальницького складу.

Відповідно до Положення про Управління поліції охорони в Київській області, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №54, Управління поліції охорони в Київській області є територіальним органом національної поліції, який оперативно підпорядковується Департаменту поліції охорони.

В розумінні положень Інструкції №499 та з огляду на правовий статус Управління поліції охорони в Київській області слідує, що вказане управління не є регіональним управлінням, тому позивач за час застосування положень вказаної Інструкції має право на доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук саме у розмірі 15 % посадового окладу, яка й була встановлена згідно наказу Департаменту Державної служби охорони від 26.01.2015 № 15 о/с.

Судом встановлено, що позивача прийнято на службу до Управління поліції охорони в Київській області з 07.11.2015 на підставі наказу №7 о/с від 06.11.2015.

В ході розгляду справи з`ясовано, що до дня призначення на посаду в листопаді 2015 року ОСОБА_1 вже мав науковий ступінь кандидата юридичних наук, що підтверджується відповідним дипломом НОМЕР_2 , виданим позивачу на підставі рішення Атестаційної колегії від 22.12.2014 (а.с.16).

Відтак, з огляду на вимоги п. 9 розділу ІІ Порядку №260, доплата за науковий ступінь повинна була виплачуватися з дня призначення ОСОБА_1 на посаду в Управління поліції охорони в Київській області, тобто з 07 листопада 2015 року.

При цьому з особового рахунку позивача за період з 01.01.2015 по 06.11.2015 (за час проходження служби в ОВС) позивачу була виплачена доплата за науковий ступінь кандидата юридичних наук за листопад 2015 року, а саме з 01.11.2015 по 06.11.2015 із розрахунку 15 % посадового окладу згідно наказу Департаменту Державної служби охорони від 26.01.2015 № 15 о/с в сумі 51,79 грн. (345,24 х 15%).

Відтак, враховуючи що, позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на користь позивача доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук в розмірі 4784,55 грн., яку обраховує за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, суд не враховує період з 01.11.2015 по 06.11.2015, адже за період з 01.11.2015 по 06.11.2015 позивачу нараховано та виплачену доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у належному розмірі (15% від посадового окладу).

Проте, з матеріалів справи вбачається, що зазначена доплата за науковий ступінь не нараховувалася та не виплачувалася позивачу в період з 07 листопада 2015 року по грудень 2016 року, в чому суд вбачає протиправну бездіяльність відповідача.

При цьому, суд звернув увагу, що нарахування та виплата позивачу доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук проведена відповідачем на підставі відповідного наказу №48 о/с від 20.01.2017 (а.с.69) лише з 20.01.2017 року.

Відтак, відповідачем допущена бездіяльність з 07.11.2015 по 19.01.2017, а не до 31.12.2016, як про це зазначає в адміністративному позові ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що точний період, за який позивач не отримав доплату за науковий ступінь, став відомий позивачу під час розгляду справи в суді, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та врахувати весь період, за який позивач не отримав відповідну доплату, а саме з 07.11.2015 по 19.01.2017.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

У справі "Рисовський проти України" (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

На думку суд, невидання уповноваженим органом відповідного наказу про доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук, що зумовило позбавлення позивача виплат, на які він обґрунтовано розраховував та мав право отримувати, не є підставою для невиплати доплати, право на отримання якої передбачено законом.

При цьому суд зазначає, що не було ніякої вини позивача в тому, що роботодавець під час проходження позивачем служби не вжив достатніх дій для врегулювання питання про виплату спірної доплати за науковий ступінь, що не звільняє відповідача від обов`язку виплати такої на підставі судового рішення.

Щодо розміру належної позивачу доплати за науковий ступінь.

Згідно з вимогами Інструкції №499, яка підлягала застосуванню в період з 07.11.2015 до 26.05.2016, позивач має право на отримання доплати за науковий ступінь в розмірі 15 відсотків посадового окладу.

Вказана Інструкція застосовувалась до набрання чинності Порядком №260, отже в період з 07.11.2015 по 26.05.2016 позивач має право на отримання доплати за науковий ступінь в розмірі 15 відсотків посадового окладу.

Так, згідно даних особового рахунку позивача (а.с.66), розмір посадового окладу ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 по 30.11.2015 становив 2742,86 грн., а в період з грудня 2015 року по травень 2017 року - 3600,00 грн.

Відтак, розмір доплати позивача за науковий ступінь кандидата юридичних наук за період з 07.11.2015 по 30.11.2015 складає 411,43 грн. та за період з 01.12.2015 по 26.05.2016 складає 3152,91 грн., а загалом за період з 07.11.2015 по 26.05.2016 - 3564,34 грн.

Згідно положень Порядку № 260, позивач в період з 27.05.2016 по 19.01.2017 має право на отримання доплати за науковий ступінь в розмірі 5 відсотків посадового окладу, який складав 3600,00 грн.

Відтак, розмір доплати за науковий ступінь за період з 26.05.2016 по 19.01.2017 складає 1399,35 грн.

Отже, загальний розмір доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук, право на отримання якої було у позивача за період з 07.11.2015 по 19.01.2017, складає 4963,69 грн.

При цьому позивач просить суд у позові стягнути з відповідача на користь позивача доплату за науковий ступінь в розмірі 4784,55 грн., розраховуючи вказану суму за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року.

Приймаючи до уваги вихід суду за межі позовних вимог та визначення всього періоду, на протязі якого позивач не отримував доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук з 07.11.2015 по 19.01.2017, за проведеним судом розрахунком сума доплати є більшою, ніж заявлена у позові та становить 4963,69 грн.

Відтак, в частині заявленого позивачем розміру доплати за науковий ступінь позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про відсутність обов`язку нарахувати доплату за науковий ступінь за відсутності відповідного рапорту позивача.

Суд не погоджується з такими твердженнями відповідача та вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

З системного аналізу положень п. 2.13. розділу ІІ Інструкції № 499 та п. 9 розділу ІІ Порядку №260 вбачається, що наказ по особовому складу є підставою для виплати доплати за науковий ступінь поліцейським, а підготовка наказу та перевірка відповідності отриманого поліцейським наукового ступеня профілю його діяльності здійснюються кадровими органами.

Відтак, право на виплату доплати за науковий ступінь не ставиться законодавцем в залежність від подачі поліцейським відповідного рапорту.

Крім того, судом встановлено, що доплата за науковий ступінь кандидата юридичних наук встановлювалася ОСОБА_1 ще під час проходження ним служби в органах внутрішніх справ (наказ від 26.01.2015 № 15 о/с), звідки він був переведений на службу до Національної поліції України на підставі пп. «з» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ Української РСР від 29.07.1991 №114.

Отже, на момент прийняття на службу до Національної поліції України 07.11.2015 відповідач був обізнаний з наявністю підстав для встановлення позивачу доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук, навіть за відсутності відповідного рапорту позивача.

З огляду на викладене, у позивача були правомірні очікування щодо отримання доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук з дати прийняття його на службу до Національної поліції України.

Щодо тверджень відповідача про те, що обов`язок по встановленню спірної доплати за науковий ступінь належить до компетенції Національної поліції України, суд критично ставиться до таких доводів відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до пп.19) п. 4 розділу V Положення про Управління поліції охорони в Київській області, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №54 (далі - Положення про управління поліції охорони в Київській області), саме відповідач в особі керівника Управління розпоряджається грошовими коштами Управління в порядку, установленому законодавством України, уживає відповідних заходів щодо забезпечення ефективного та результативного використання коштів (а.с.31-44).

Згідно з пп. 24) п. 4 розділу V Положення про управління поліції охорони в Київській області, установлення поліцейським, працівникам Управління посадових окладів, надбавок, доплат, премій належить до компетенції керівника Управління.

Як вбачається за наявних в матеріалах справи довідок та особових рахунків, нарахування та виплата грошового забезпечення за час служби ОСОБА_1 в Національній поліції України, в т.ч. в період з 07.11.2015 по 19.01.2017, здійснювалися саме Управлінням поліції охорони в Київській області, яке має статус юридичної особи та є самостійним розпорядником бюджетних коштів.

З поданого до суду Аудиторського звіту за результатами фінансового аудиту та аудиту відповідності дотримання актів законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності Управлінням поліції охорони в Київській області вбачається, що саме відповідач відповідальний за нарахування та виплату доплати за науковий ступінь, що є предметом спору в даній адміністративній справі.

Відтак, на думку суду, Управління поліції охорони в Київській області є належним відповідачем у даній справі щодо заявлених вимог.

Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Предметом спору в даній адміністративній справі є допущена відповідачем бездіяльність, що виразилася у невиплаті позивачу в період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2017 року доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук.

Відповідно до частин 1-2 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Як встановлено судом такий порядок в період до 26.05.2016 був врегульований Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС від 31.12.2007 №499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 205/14896, а в період з 27.05.2016 - Наказом МВС України від 06.04.16 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799.

Відповідно до п.3 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п.3 наказу МВС від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за № 205/14896, установлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відтак, позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду із адміністративним позовом, предметом якого є стягнення належної працівнику доплати, в т.ч. за науковий ступінь кандидата юридичних наук.

Щодо способу захисту порушеного права шляхом стягнення відповідної суми доплати, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Матеріали справи безсумнівно свідчать про те, що період з 07.11.2015 по 19.01.2017 позивачу не нараховувалась і не виплачувалась доплата за науковий ступінь кандидата юридичних наук.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

З урахуванням встановлених під час розгляду обставин справи ефективним та належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення судом на користь позивача суми доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук за період, за який така доплата не була нарахована та виплачена.

Обираючи такий спосіб захисту порушеного права, суд зважує на те, що позивач звільнений з органів поліції і тому такий спосіб захисту як зобов`язання нарахувати і виплатити позивачу спірну доплату вже не є можливим, враховуючи закриття особового рахунку особи після звільнення.

В пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

В зв`язку з викладеним Управління поліції охорони в Київській області, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в процесі виконання судового рішення про стягнення суми грошового забезпечення зобов`язане утримати обов`язкові податки та збори.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, встановлено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач під час розгляду справи не надав.

Таким чином, підсумовуючи встановлені судом обставини, надавши оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи та всім аргументам сторін, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з урахуванням виходу суду за межі позовних вимог щодо періоду невиплати доплати та проведеного судом розрахунку суми доплати шляхом стягнення з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь кандидата юридичних наук за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2017 року в розмірі 4963,69 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Під час звернення до суду позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому питання щодо стягнення судового збору судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління поліції охорони в Київській області (місцезнаходження: 01033, м.Київ, вул. Сім`ї Прахових, 8, ідентифікаційний код 40109063) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук за період з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2017 року в розмірі 4963,69 грн. (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят три грн. 69 коп.) з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складання повного тексту рішення - 31.08.2020 р.

Суддя Кушнова А.О.