Справа № 200/260/20-а
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 р. Справа№200/260/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності щодо непоновлення виплати пенсії, визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, оформлене листом від 24.06.2019, зобов`язання поновити виплату пенсії з 07.10.2009 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що по досягненню пенсійного віку їй 13.02.1993 призначено пенсію за віком, яку вона отримувала до моменту виїзду з України до Ізраїлю на постійне проживання у 1998 році. Дот виїзду за кордон позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з дня виїзду, позивач пенсію не отримує. Пенсійний фонд України листом № 14963/Г-11 від 25.10.2017 визначило управління відповідача, уповноваженим органом щодо розгляду по суті заяви позивача про поновлення виплати пенсії. 01.11.2017 представник позивача надав до відповідача особисту заяву позивача про поновлення пенсії на підставі довіреності, яку нотаріально посвідчено та апостильовано. Однак, відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу листом від 17.11.2017. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а рішення про відмову у поновленні раніше призначеної пенсії № 33870/02/25 від 10.11.2017 скасовано, Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.11.2017 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

За наслідком повторного розгляду заяви позивача листом від 24.06.2019 відповідач повідомив про відсутність підстав для поновлення пенсії. За змістом викладеного у листі виплату пенсії неможливо поновити, оскільки позивач не має реєстрації на території України, із заявою по поновлення пенсії звернулась через представника; пенсійна справа відповідачу. Позивач вважає, що непоновлення їй пенсії є протиправним та не відповідає рішенню Конституційний Суд України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Тобто, підстав для невиплати позивачу пенсії від дня ухвалення рішення Конституційним судом України немає, а ті, що визначені відповідачем як причини для невиплати, суперечать закону та постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. У відзиві відповідач вказав, що позивач до від`їзду на постійне проживання до Ізраїлю перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ворошиловському районі м. Донецька, яке на теперішній час не функціонує. Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснює функції Управління Пенсійного фонду України в Ворошиловському районі м. Донецька лише в частині обслуговування страхувальників, при цьому, відповідач не є правонаступником згаданого управління. Позивач не перебуває у базі отримувачів пенсії, пенсійна справа позивача не отримувалась відповідачем, у зв`язку з чим відповідач не має технічної можливості виплачувати позивачу пенсію. Крім цього, відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідний договір між Україною та Ізраїлем не укладався.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 14.01.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні). Ухвалою від 30.01.2020 відмовлено у розгляді справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 05.02.2020 зупинено провадження у справі. Ухвалою від 06.07.2020 поновлено провадження у справі. Ухвалою від 30.07.2020 позов залишено без руху, надано строк на усунення його недоліків. Після усунення недоліків позову ухвалою від 17.08.2020 продовжено розгляд справи, її призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 27.08.2020.

Враховуючи неявку сторін до судового засідання 27.08.2020 суд на підставі ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України здійснює розгляд справи в письмовому провадженні.

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до п. 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, чинній з 02.04.2020 по 16.07.2020 включно, строк розгляду справи продовжувався на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 № 731-IX, який набрав чинності 17.07.2020, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , з 13.02.1993 отримувала пенсію за віком, яка призначена довічно.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а, що набрала законної сили встановлено наступне.

07.08.1998 позивач отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон та виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. До виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

03.10.2017 представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України зі зверненням про направлення для розгляду по суті заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії до уповноваженого територіального управління пенсійного фонду. Листом № 14963/Г-11 від 25.10.2017 Пенсійний фонд України повідомив позивача про направлення заяви про поновлення виплати пенсії позивача разом з доданими до неї копіями документів для розгляду по суті до Красноармійського об`єднаного управління Ппенсійного фонду України Донецької області, правонаступником якого Покровське об`єднане управління пенсійного фонду України в Донецькій області, що є відповідачем у справі.

01.11.2017 до відповідача звернувся представник позивача за довіреністю з апостильованою заявою останньої про поновлення пенсії.

Відповідач листом № 33870/02/25 від 10.11.2017 відмовив в поновленні позивачеві виплати пенсії. Відмову в поновленні пенсії відповідач вмотивував тим, що на нього покладено виконання обов`язків управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському та Київському районах м. Донецька лише в частині обслуговування страхувальників. Відповідно до постанови правління Пенсійного фону України від 12.05.2015 № 9-1 "Про здійснення повноважень з обслуговування страхувальників" Красноармійське (Покровське) об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області не має права виконувати обов`язки управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському та Київському районах м. Донецька. Крім того, договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та Державною Ізраїль не укладався, отже підстави для поновлення виплати пенсії відсутні. Також зазначено, що згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), поновлення провадиться за заявою, яка подається пенсіонером особисто або його законним представником. Згідно зі ст. 242 Цивільного кодексу України законними представниками можуть бути: батьки, опікуни, законні представники (у випадках, встановлених законом, може бути інша особа). Із наданих документів вбачається, що особа, яка представляє інтереси позивача, В. Меламед, не є законним представником, а отже заява про поновлення виплати пенсії надана з порушенням Порядку 22-1.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а визнано протиправним та скасовано рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 33870/02/25 від 10.11.2017 про відмову у поновленні раніше призначеної пенсії, зобов`язано Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.11.2017 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Судом апеляційної інстанції в постанові від 27.03.2019 зазначено, що наведені відповідачем у листі № 33870/02/25 від 10.11.2017 підстави не надавали йому права відмови позивачу у поновленні виплати пенсії. Так, суд вказав, що Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09 липня 2003 року щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном визнано неконституційним. Отже, позивач має право на виплату призначеної їй пенсії за умови звернення до пенсійного органу з заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, подання всіх необхідних документів в формі та порядку, що передбачені чинним на момент звернення законодавством України. Також зазначалось, що п. 1.5 Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. Як було встановлено судом, до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально засвідченої довіреності з проставленим апостилем. Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на ті обставини, що Пенсійний фонд України листом № 14963/Г-11 від 25.10.2017 направив заяву позивача про поновлення виплати пенсії для розгляду по суті саме до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України. Крім того, колегія суддів зазначила, що право позивача як громадянина України на соціальний захист у старості гарантовано статтями 24, 25, 46 Конституції України, статтею 8 Закону України від 9 липня 2003 року N 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного статтею 46 Конституції України.

10.04.2019 позивач звернулася до відповідача із листом про добровільне виконання рішення суду від 27.03.2019, до якого додано, зокрема, засвідчені копії трудової книжки та пенсійного посвідчення.

Листом від 24.06.2019 № 15462/02/25 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для поновленні виплати їй пенсії. Відповідно до зазначеного листа п. 1.5 Порядку № 22-1 передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або через законного представника до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. За п. 2.8 цього Порядку поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р м. Донецьк відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В Центральній базі отримувачів пенсійних виплат позивач відсутній. Враховуючи наведене провести поновлення виплати пенсії відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а немає можливості.

Рішенням від 12.09.2019 відповідач відмовив у призначенні позивачу пенсії за наслідком розгляду питання про поновлення виплати позивачу пенсії на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а. В зазначеному рішенні відповідач навів зміст пунктів 1.1., 1.5. та 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зазначив, що позивач не значиться в Центральній базі отримувачів пенсійних виплат, через що проведення поновлення виплати пенсії неможливо.

Не погодившись із відмовою у поновленні їй виплати пенсії позивач 25.12.2019 звернулась до суду із позовом.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ, ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) встановлено, що пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першої статті 49 ЗУ № 1058 визначено, що виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду з наступних підстав: - якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; - у разі смерті пенсіонера; - у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; - в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3 цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […].

Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства»), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до пункту 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Частинами 1, 3 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Пунктом 4.2 цього Порядку також передбачено право органу, що призначає пенсію, вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Суд зауважує, що право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

З дня ухвалення Конституційним судом України рішення у справі № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії за віком, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу органи Пенсійного фонду мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Доводи відповідача про неможливість поновити виплату пенсії через звернення позивача не особисто, а через представника - В. Меламеда, відсутністю відомостей про позивача в базі даних про отримувачів пенсійних виплат, відсутність пенсійної справи судом не прймаються через їх необґрунтованість , з огляду на наступне.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а встановлено, що до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем.

Вказане звернення на підставі довіреності відповідає вимогам ст. 44 Закону № 1058-ІV та п. 1.1. Порядку

Підчас вирішення питання щодо наявності повноважень в відповідача щодо розгляду заяви позивача про поновлення виплати пенсії по суті, суд вважає за можливе застосувати положення пункту 1.5. Порядку № 22-1, за змістом якого за загальним правилом заяви про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого включено, зокрема, м. Донецьк.

Пунктом 1 постанови правління Пенсійного фонду України N 9-1 від 12.05.2015 «Про здійснення повноважень з обслуговування страхувальників» встановлено, що обслуговування страхувальників, які перебувають на обліку в управліннях Фонду, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, на період проведення антитерористичної операції, зокрема здійснення обліку платежів, що надходять на рахунки органів Пенсійного фонду України, відкриті в установах АТ «Ощадбанк», прийняття звітності, передбаченої законодавством, зняття з обліку страхувальників в органах Пенсійного фонду України, надання довідок, встановлених законодавством, формування звітності та виконання завдань, передбачених підпунктами 2-4, 6, 9-12, 16, 19 пункту 4 Положення про управління Пенсійного Фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486, здійснювати управлінням Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах Донецької та Луганської областей згідно з додатком до цієї постанови.

Оскільки Пенсійний фонд України листом № 14963/Г-11 від 25.10.2017 року направив заяву позивача про поновлення виплати пенсії для розгляду по суті до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, суд вважає, що в останнього наявні повноваження для вирішення питання про поновлення виплати пенсії позивачу.

Суд зауважує також на тому, що питання правомірності відмови в поновленні виплати пенсії з наведених підстав вже вирішувалося під час розгляду справи № 805/3488/18 а, в межах якої суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність відмови відповідача в поновленні виплати пенсії з наведених підстав та зобов`язав розглянути повторно заяву позивача.

За висновками Першого апеляційного адміністративного суду у постанові від 27.03.2019 у справі № 805/3488/18-а право позивача як громадянина України на соціальний захист у старості гарантовано статтями 24, 25, 46 Конституції України, статтею 8 Закону України від 9 липня 2003 року N 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного статтею 46 Конституції України.

Згідно зі ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади.

Відповідачем при розгляді того самого питання, що було спірним у справі № 805/3488/18-а, не враховано викладені в судовому рішенні в цій справі висновки суду всупереч ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України.

До цього ж, твердження відповідача про відсутність у нього пенсійної справи позивача також не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону № 1058 та п. 4.2 Порядком № 22-1 відповідач наділений правом вимагати від фізичних осіб, підприємств, установ та організацій необхідні документи. Відповідно до листа від 10.04.2019 позивач надав відповідачу засвідчені копії пенсійного посвідченням із відомостями щодо призначення пенсії та її розміру під час призначення, трудову книжку, що надає можливість визначити стаж роботи позивача. Документи, які б які свідчили про розгляд цих документів відповідачем під час розгляду звернення позивача в матеріалах справи відсутні.

Стосовно вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо непоновлення виплати пенсії та визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, викладену у листі від 24.06.2019 суд зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, відмова в поновленні виплати пенсії, оформлена відповідачем рішенням від 12.09.2019, що є актом індивідуальної дії та має безпосередній вплив на права позивача.

Згідно з п.п. 2 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи із змісту заявлених позивачем вимог та встановлених в ході розгляду справи обставин, суд дійшов висновку, що в даному випадку слід застосувати положення статті 9 цього Кодексу та обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права, відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо непоновлення виплати пенсії та визнання протиправним і скасування викладеного у листі рішення про відмову у поновленні виплати пенсії від 24.06.2019, вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення відповідача від 12.09.2019 про відмову у поновленні виплати пенсії позивачу.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок компенсації).

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців; виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Суд зауважує, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Таким чином пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Беручи до уваги протиправність відмови в поновленні виплати позивачу пенсії, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії з 07.10.2009 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а отже відповідні позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами статті 42 Закону № 1058-ІV пенсії підлягають індексації.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення») .

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Водночас питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, взаємозв`язок з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розміру позивач має право звернутися за захистом своїх прав до суду.

Отже, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.

При вирішенні питання про дотримання позивачем строків звернення до суду із цим позовом суд зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна булла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За ч. 3 ст. 123 цього Кодексу якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд зауважує, що пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Водночас, відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.

Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Відповідач не наводить жодних доказів того, що: відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009; наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена з підстави, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

У той же час позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 7 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке має бути відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії йому певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 7 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Таким чином, статті 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Тотожні висновки при розгляді аналогічної справи також викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини першої статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні суду. Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на таке, суд вважає за можливе покласти на відповідача витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Враховуючи наведене вище, сплачений позивачем судовий збір у сумі 768,40 грн. підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З огляду на викладене вище, на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 291, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 12.09.2019 про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії.

Зобов`язати Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 з компенсацією втрати частини доходів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області судові витрати в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок на користь ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п. 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

Згідно з пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 (позивач) - РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (відповідач) - , адреса: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна, 13.

Суддя А.С. Михайлик