Справа № 320/5636/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2020-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2020 року м. Київ № 320/5636/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Голови Державної міграційної служби України Соколюка Максима Юрійовича, Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1, ДМСУ), Голови Державної міграційної служби України Соколюка Максима Юрійовича (далі - відповідач 2), Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (відповідач 3), в якому просить скасувати наказ №80-кт від 13.04.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити її на посаді заступника начальника Бахмутського міського відділу ГУ ДМС в Донецькій області, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її звільнення за угодою сторін ( п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу») мало вимушений характер, під психологічним тиском з боку начальника Бахмутського міського відділу ГУ ДМС у Донецькй області та під час, коли їй було висунуто підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Будучі в психологічно подавленому та хворобливому стані, була вимушена під тиском свого начальника, а саме під загрозою звільнення у зв`язку з тим, що не пройшла випробування, написати заяву на звільнення за згодою сторін. Також звертає увагу суду, що її звільнення відбуло під час лікарняного.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.10.2018 року дану справу передано до розгляду Окружному адміністративному суду міста Києва на підставі п.2 ч.1 ст.29 КАС України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 року дану справу прийнято до провадження суддею Смолієм І.В. та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного провадження.

09 січня 2019 року від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову оскільки звільнення позивача ґрунтується на законних підставах, наказ про її звільнення прийнято в межах чинного законодавства. Всі доводи, що зазначені у позовній заяві не відповідають дійсності.

18 січня 2019 року від відповідача 2 також надійшов відзив на позов, наполягав на безпідставності останнього та просив відмовити в його задоволенні з огляду на законність спірного наказу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, яке 25.03.2019 року на вимогу ухвали суду надіслало письмовий відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Наказом голови ДМС Соколюк М.Ю. №410-к від 23.08.2017 року позивача було призначено на посаду заступника начальника Бахмутського МВ ГУ ДМС у Донецькій області, як таку, що пройшла конкурсний відбір, з встановленням випробування строком на 6 місяців.

07 лютого 2018 року позивачу повідомлено про підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.04.2018 року позивача відсторонено від посади до 07.04.2018 року, про що видано наказ відповідача 2 від 21.02.2018 року №29-кт.

12 квітня 2018 року позивач власноручно написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 13.04.2018 року.

Окрім того, 13.04.2018 року позивач написала заяву з проханням вважати її заяву про звільнення із займаної посади від 12.04.2018 року не дійсною, яка мотивована тим, що таку заяву було нею написано під тиском та загрозами начальника Бахмутського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області Зезюкова О.Б . Зазначила, що вона проти звільнення.

Наказом відповідача 2 №80-кт від 13.04.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади за угодою сторін відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України. Підстава звільнення - заява позивача.

Вважаючи вказаний наказ незаконним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача з її ініціативи як працівника на підставі поданої нею заяви про звільнення, в якій вона просить звільнити її за угодою сторін.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, припинення трудового договору за угодою сторін відрізняється від розірвання такого договору з ініціативи працівника або адміністрації насамперед волевиявленням обох сторін та домовленістю про його припинення.

В даному випадку, фактично звільнення відбулося «з ініціативи працівника», оскільки в першу чергу, необхідно з`ясувати, чи відповідає така ініціатива працівника його дійсному волевиявленню.

З огляду на те, що згодом позивач відкликала свою заяву про звільнення і власне оспорила до суду правомірність свого звільнення, тому у суду є сумніви під час вирішення цього спору через призму того наскільки справжнім, невимушеним був намір позивача звільнитися.

З огляду на обставини, зокрема, щодо відсутності волевиявлення позивача щодо її звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а також враховуючи не досягнення між позивачем та відповідачем згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

В подібних правовідносинах таку правову позицію зайняв Вищий адміністративний суд України (рішення у справі №К/800/19415/14 від 14.06.2014, № К/800/19069/14 від.10.06.2014, №К/800/16342/17 від 26.05.2017).

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Щодо посилань позивача на її звільнення у період тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Так, згідно копій листків непрацездатності, позивач перебувала на лікуванні з 13.04.2018 року по 27.04.2018 року, з 02.05.2018 року по 07.05.2018 року, з08.05.2018 року по 13.06.2018 року, з 20.06.2018 року по 06.07.2018 року, з 10.07.2018 року по 11.08.2018 року, та з 24.08.2018 року по час звернення до суду з даним позовом.

За загальним правилом працівника не може бути звільнено під час його хвороби або перебування у відпустці, оскільки за ч.3 ст.40 КЗпПУ звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці не допускається.

Таким чином, це правило стосується лише випадків звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Звільнення працівника за угодою сторін у період тимчасової непрацездатності або відпустки чинним законодавством не заборонене.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.02.2018 у справі №761/25946/15-ц.

Оскільки позивача звільнено за угодою сторін, доводи останнього про неможливість звільнення у період тимчасової непрацездатності є безпідставними.

Стосовно психологічного тиску на позивача подати заяву на звільнення, то Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього. Про таке йдеться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною другою пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться робочі дні.

Суд зазначає, що період з 13.04.2018 по 28.08.2020 є періодом вимушеного прогулу, за який ГУ ДМС України в Донецькій області повинно виплатити позивачу середній заробіток, та який в сумі (у січні 2018 році - 8, у лютому 2018 році - 4) становить 12 фактично відпрацьованих днів.

Суд встановив, що згідно з довідкою ГУ ДМС України в Донецькій області від 27.07.2020 №58 заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (за січень 2018 року - 6730,15 грн. та за лютий 2018 року - 3 527,45 грн.) становила 10257,60 без врахування податків і зборів, відповідно середньоденний заробіток (10257,60 грн / 12 робочих днів) становить 854,80 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків.

Кількість робочих днів за час затримки у період з 13.04.2018 по 28.08.2020 - 593 днів.

Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за весь період: 854,80 грн. х 593 робочих днів = 506 896,40 грн.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі, достатні та достовірні в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ докази, які б підтверджували, що за спірний період відбулось підвищень окладу за посадою, що займав позивач, а тому у суду відсутні підстави для застосування вимог пункту 10 Порядку №100.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

З огляду на вказане, рішення суду в частині стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць необхідно допустити до негайного виконання.

Згідно пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень - обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини1 очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У випадку розгляду справи присяжними у своєму зверненні до присяжних суддя повинен чітко пояснити факти та питання, які присяжні повинні вирішити.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати наказ Голови Державної міграційної служби Соколюк М.Ю. №80-кт від 13.04.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Бахмутського міського відділу ГУ ДМС в Донецькій області.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (87515, м. Маріуполь, вул. Митрополитська, 20, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення 13.04.2018 року по 28.08.2020 року у розмірі 506 896,40 грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій