Справа № П/811/509/17
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2020-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року

м. Київ

справа №П/811/509/17

адміністративне провадження №К/9901/42094/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Юрченко В.П.,

суддів: Васильєвої І.А., Пасічник С.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ультима» на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2017 (колегія суддів: Щербак А.А., Дурасова Ю.В. Баранник Н.П.) у справі № П/811/509/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ультима» до Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ультима» (далі - Товариство) звернулось до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Кіровоградській області (далі - ОДПІ), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07.11.2016 № та № та від 23.03.2017 №.

Обґрунтовуючи позов вказав, що висновки викладені в акті перевірки, щодо відсутності та непідтвердженості проведення господарської операції з його контрагентами не знаходять свого підтвердження в дійсності, у зв`язку із чим відсутні підстави для сплати донарахованої суми грошового зобов`язання по податку на додану вартість та податку на прибуток як і заниження суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.04.2017 (суддя - Притула К.М.) позов задоволено. Визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 07.11.2016 № та № та від 23.03.2017 №, з підстав необґрунтованості висновків відповідача в частині заниження позивачем податкових зобов`язань по неіснуючим господарським операціям.

Натомість суд апеляційної інстанції, постановою від 05.07.2017 постанову суду першої інстанції скасував, у задоволені позову відмовив.

Мотивуючи рішення, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що матеріалами справи підтверджуються доводи ОДПІ щодо відсутності фактичного здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами, так як надані первинні документи містять ряд суттєвих недоліків, за наявності яких не можливо ідентифікувати обсяг господарських операцій. Крім того, позивачем не було надано доказів наявності ділової мети відповідних правовідносин із його контрагентами.

Не погоджуючись з рішеннями суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу та доповнення до неї, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. В більшості повторює свої доводи позову, які не підлягають повторному зазначенню.

Письмового відзиву на вказану касаційну скаргу до Суду не надходило, що не є перешкодою для розгляду даної справи.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи й правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань правильності нарахування податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Бертран сервіс» (за серпень-грудень 2015), що відображено в податкових деклараціях з ПДВ за серпень-грудень 2015 року, з ТОВ «Айленд груп» (за листопад 2015), що відображено в податковій декларації з ПДВ за листопад 2015 року, з ТОВ «Грей-лайн» (за січень 2016), що відображено в податковій декларації з ПДВ за січень 2016 року, з ТОВ «Меридіан компані» (за січень-квітень 2016), що відображено в податкових деклараціях з ПДВ за січень - квітень 2016 року, з ТОВ «ЛВФ Пром» (за лютий - березень 2016), що відображено в податкових деклараціях з ПДВ за лютий - березень 2016 року, з ТОВ «Бліс Ліберті» (за березень 2016), що відображено в податковій декларації з ПДВ за березень 2016 року, з ТОВ «Інтерсток» (за травень 2016), що відображено в податковій декларації з ПДВ за травень 2016 року, з ТОВ «Милтон» (за червень 2016), що відображено в податковій декларації з ПДВ за червень 2016 року з питань правильності нарахування податку на прибуток при відображені обсягів зазначених взаємовідносин в декларації з податку на прибуток за 2015 рік та за І півріччя 2016 року, результати якої оформлено актом №55/11-23-14-02/39368611 від 24.10.2016

Актом перевірки встановлено порушення пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, Податкового кодексу України (далі - ПК України) в результаті чого позивачем завищено суму податкового кредиту, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1213671,00 грн., та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового періоду) в розмірі 63434грн.; п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України, внаслідок чого занижено фінансовий результат до оподаткування, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 758746грн.

В описовій частині акту зазначено, що вказані порушення є наслідком включення до податкового кредиту сум ПДВ та до витрат сум по взаємовідносинам з постачальниками ТОВ «Бертран сервіс», ТОВ «Айленд групп», ТОВ «Грей-лайн», ТОВ «Меридіан компані», ТОВ «Бліс Ліберті», ТОВ «Інтерсток», ТОВ «Милтон».

За результатами перевірки ОДПІ, - 07.11.2016 було сформовано:

- податкове повідомлення-рішення №000741402, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість за податковими зобов`язаннями - 1213671,00 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями - 606836,00 грн.

- податкове повідомлення-рішення №, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток в розмірі 758746,00 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями - 189421,00 грн.

- податкове повідомлення-рішення №, яким Товариству зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у загальному розмірі 63434,00 грн.;

За наслідками адміністративного оскарження, податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 № було скасовано в частині донарахування по операціях щодо яких підтверджено здійснення оплати грошовими коштами скаржником на користь ТОВ «Бертран сервіс», ТОВ «Айленд групп», ТОВ «Меридіан компані», з податку на прибуток за 2015 - 2016 роки та не встановлено дебіторської заборгованості і у відповідній частині штрафні санкції вказаного податку та у зазначеній частині рішення.

В подальшому, з урахуванням рішення про розгляд повторної скарги у контролюючим органом сформовано податкове повідомлення-рішення від 23.03.2016 року за № яким Товариству збільшено суму донарахувань за платежем податок на прибуток в сумі в сумі 150454 грн. та донараховано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі - 41553,00 грн. Інші податкові повідомлення-рішення, що були прийняті відповідачем 07.11.2016 (№№000741402, ) не були змінені в процесі адміністративного оскарження.

З урахуванням чого, позивач звернувся до суду із позовом, у задоволені якого судом апеляційної інстанції було відмовлено, з чим погоджується Верховний Суд, з огляду на наступне.

Так, проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Відповідно до приписів підпункту «а» пункту 198.1 та пунктів 198.2 статті 198 ПК України (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу положень пункту 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За вимогами пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об`єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об`єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

В свою чергу у відповідності до пункту 135.1 статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи позивач з метою надання послуг по охороні для транспортування персоналу до місць виконання договірних зобов`язань укладав однотипні договори про надання послуг транспортного перевезення з ТОВ «Милтон» від 01.06.2016 №14; з ТОВ «Інтерсток» від 03.05.2016 №3; з ТОВ «Грейн-Лайн» від 04.08.2016 №01; з ТОВ «Айленд Груп» від 01.10.2015 №1010; з ТОВ «Лівпром» від 15.02.2016 №102; з «ТОВ «Меридіан Компані» від 11.01.2016 №1101; з ТОВ «Бертран-Сервіс» від 03.08.2015 №308.

На виконання вказаних угод, позивачем з кожним суб`єктом господарювання були складені також однотипні заявки/наряди та акти виконаних робіт. Поряд з тим, Верховний Суд погоджуючись із висновками відповідача та встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, відзначає, що такі документи не містять належних обставин існування правовідносин позивача із названими контрагентами-перевізниками.

Важливо відзначити, що у відповідності до приписів Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон № 2344-III) послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Статтею 29 Закону № 2344-III встановлено засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, відповідно до яких, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Послуги пасажирського автомобільного транспорту поділяють на послуги з перевезення пасажирів автобусами, на таксі та легковими автомобілями на замовлення (стаття 35 названого Закону).

Відповідно до приписів статті 39 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для нерегулярних пасажирських перевезень:

для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.

Документи на перевезення пасажирів автобусами для власних потреб:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на автобус, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника, інші документи, передбачені законодавством України.

Договір про нерегулярні пасажирські перевезення автобусом укладається між замовником транспортних послуг та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Надаючи буквальний аналіз вказаних приписів, слідує, що перевізник пасажирів, в даних правовідносинах працівників позивача, має бути суб`єктом господарювання, який зобов`язаний мати відповідну ліцензію та документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах

Так, зі змісту акту перевірки слідує, що підтверджується матеріалами справи, в більшості надані позивачем первинні документи, на підтвердження факту виконання правовідносин з перевезення працівників не дають змогу підтвердити маршрут перевезення, місце з якого здійснювалось перевезення до місця призначення, дані щодо кількості перевезених працівників, мети перевезення, відсутні докази на відрядження працівників позивача.

При цьому, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що всі контрагенти, які надавали позивачу послуги із перевезення персоналу не мали у власності чи в оренді основні засоби, зокрема транспортних засобів, які згідно із заказами/нарядами мали бути автобусами. Доказів наявності в таких відповідної ліцензії матеріали справи також не містять. Отже, вказані чинники не могли бути залишені поза увагою, і як вірно визначено судом апеляційної інстанції спростовують доводи позивача про реальність отриманих послуг перевезень від названих суб`єктів господарювання.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Тобто правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Недоведеність наявності вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.

Таким чином, судом апеляційної інстанції були досліджені всі первинні документи та встановлено недотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту на підставі податкових накладних виданих контрагентами, які надавали послуги по перевезенню персоналу позивача.

В свою чергу, Верховний Суд відзначає, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи дану справу вірно визначився з обсягом спірних правовідносин, провів оцінку в сукупності та окремо надані позивачем докази, які знаходяться в матеріалах справи (заявки/наряди, акти здачі - прийняття робіт та платіжні доручення), чим виконано завдання адміністративного судочинства.

З таких же підстав, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про нереальність господарських операцій з поставки позивачу (покупець) продукції від ТОВ «Бертран-Сервіс» та ТОВ «Бліс Ліберті» (продавці), які оформленні договорами поставки від 01.10.2015за №110 та від 15.09.2015 за №1009 згідно із якими продавець зобов`язується в порядку та на умовах, передати у власність покупця товар, а покупець в свою чергу зобов`язується прийняти товар та своєчасно оплатити його. Долучені до матеріалів справи копії первинних документів, не свідчать про фактичне виконання сторонами умов вказаних договорів

Господарською діяльністю згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

За правилами підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Таким чином, встановлені судом апеляційної інстанції обставини відсутності ділової мети придбання позивачем у названих контрагентів товару (миючих засобів, рушників, постільної білизни, зимові куртки), відсутності доказів на підтвердження поставки товару з м. Миколаїв від ТОВ «Бертран-Сервіс» та з м. Києва від ТОВ «Бліс Ліберті» та використання його у власній господарській діяльності в сукупності є вагомою підставою для висновку про нереальність таких господарських операцій.

Крім того, за змістом акту перевірки встановлено, що не спростовано позивачем, про відсутність реального (законного) джерела походження (введення в обіг при первинному продажі) товарів придбаних позивачем у названих контрагентів (відсутнє дійсне формування цього активу), а відтак неможливий їх рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у здійсненні взаємопов`язаних неральних господарських операцій. Зокрема, відповідачем було виявлено, що згідно аналізу ЄРПП не встановлені податкові накладні на придбання ТОВ «Бертран-Сервіс» і ТОВ «Бліс Ліберті» товарів, які були реалізовані позивачу. Вказані висновки відповідача не спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо посилання позивача на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2018 у справі № П/811/1508/16 (К/9901/39396/18), то вказані висновки не є обов`язковими для врахування при вирішенні даної справи, оскільки ґрунтуються виключно на оцінці доказів судами попередніх інстанцій, а не застосування в одних і тих самим правовідносинах норм матеріального права. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, та немає повноважень надавати оцінку або переоцінку доказам.

Підсумовуючи наведене Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції під час розгляду даної справи вірно визначився із необхідним обсягом спірних правовідносин, надав їм правильне правове обґрунтування.

Крім того, судове рішення суду апеляційної інстанцій не дає змогу ставити під сумнів, що воно прийнято в супереч приписам процесуального права, адже всі необхідні для розгляду даної справи були оцінені в сукупності.

Враховуючи вищенаведене, Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що позивач протиправно включив до складу податкового кредиту та до витрат відповідні суми за перевіряємий період за господарськими операціями із контрагентами, що свідчить про правомірність прийняття спірних у даній справі податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ультима» залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ.П. Юрченко І.А. Васильєва С.С. Пасічник