Справа № 520/9996/2020
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2020-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
28 серпня 2020 р. № 520/9996/2020
Харківський окружний адміністративний суд у складі:головуючого судді - Зінченко А.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 17.06.2019року по 26.06.2020року; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 17.06.2019року по 26.06.2020року в розмірі 393870,05 грн., зобов`язати військову частину військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію, передбачену Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з 27.06.2020 року по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.05.2013 року по 17.06.2019 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 30.05.2019 року №55 звільнено підполковника ОСОБА_2 з військової служби у запас за п.п. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положенням про проходження громадянами військової служби).

Відповідно до витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) від 18.06.2019 року №122 позивача з 17.06.2019 року виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Новобоварського РВК м. Харків.

Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено в повному обсязі остаточний розрахунок. а саме: не було проведено виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 06.2019 року, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону України ««Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Не погодившись з такими діями, позивач 12.11.2019 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року по справі №160/11289/19 було позов задоволено , а саме: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках календарні дні додаткової відпустки передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.06.2019р. та зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках календарні дні додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.06.2019 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020 року по справі №160/11289/19 було скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2014 році календарні дні додаткової відпустки передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», в іншій частині рішення суду першої інтонації залишено без змін. Рішення набуло чинності 06.05.2020 року.

Враховуючи положення ст.14, ст. 255 КАС України 26.06.2020 року відповідач провів нарахування та виплату позивачу 50693,57 грн., що підтверджено випискою по картковому рахунку позивача станом на 06.07.2020 року.

08.07.2020року на адресу відповідача по справі було направлено адвокатський запит № 08/07 від 08.07.2020року стосовно надання розрахунку перерахованої позивачу суми в розмірі 50693,57 грн. та визначення чи було нараховано середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, прохання надати довідку про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 .

Отримано відповідачем даний адвокатський запит 11.07.2020 року, проте відповіді у встановлений законом строк надано не було.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом.

Проаналізувавши наведене, суд вказує, що відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 223З-XII від 25.03.1992 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України. її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них Укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011 -XII вказує, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені більш високі норми щодо соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, ніж ті, що містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно статті 1-2 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідай умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Стаття 3 КЗпП України вказує, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців і членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах встановлює Закон України від 20.12.1991 №2011 -XII.

Отже, суд робить висновок, що Кодекс законів про працю України не поширюється на військовослужбовців, так як військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження військової служби у Збройних Силах України та інших, військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. На цьому наголошує Міністерство соціальної політики України в листі від 24.07.2013 №774/13/84-13.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13 щодо поширення КЗпП України на військовослужбовців, в пункті 1 визначено, що відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.

При цьому згідно статті 2 вищезазначеного Закону України, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України. її незалежності та територіальної цілісності.

Також суд зазначає, що абзац 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №13 від 24.12.1999 року, де вказано, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Враховуючи зазначене, норми КЗпП України поширюються на всіх працівників, крім військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, на яких не ведуться трудові книжки, а також деяких інших осіб, які не мають статусу працівників за трудовим правом, незалежно від галузевої належності і форми власності підприємств, установ, організацій, з якими працівники перебувають у трудових відносинах. Правильність такого розуміння частини першої статті 3 КЗпП України підтверджується частиною другою тієї ж статті, яка допускає лише встановлення особливостей регулювання трудових відносин тих працівників, які одночасно є членами кооперативів, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств.

Позивач у позовній заяві зауважує на тому, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця та відповідно посилається до статті 117 Кодексу законів про працю України, де зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В свою чергу суд зазначає, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; незгода працівника з нарахованими/не нарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Отже5 за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця, або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомлення з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

При цьому, як встановлено судом, Відповідачем проведено повний розрахунок з Позивачем стосовно нарахування і виплати йому грошової компенсації за невикористані дні за 2015-2019 роки додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 50 693,57 гри., на отримання якої ним набуто право з моменту набрання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року у справі №160/11289/19 законної сили, а звільнення Позивача з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з його боку та спорів щодо визначених сум.

Відтак, з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, положення КЗпП України не передбачають права на виплату середнього заробітку за затримку виплат, що мали місце після того, як їх сума була встановлена судом.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 245, 246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ),про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя А.В.Зінченко