Справа № 480/3235/20
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2020 р. Справа № 480/3235/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернулася до суду з позовною заявою до Міністерства оборони України (далі - відповідач, Міністерство оборони України), в якій просила:
1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача (Міністерство оборони України) від 27.03.2020, оформлене пунктом 3 протоколу № 49, про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця, старшого солдата контрактної служби в/ НОМЕР_1 ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 );
2) зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача з доданими документами та здійснити призначення і виплату одноразової грошової допомоги позивачу ОСОБА_1 із загибеллю при виконанні обов`язків військової служби сина - старшого солдата ОСОБА_2 , в порядку і розмірі, передбаченому Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням наказів командира в/ НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №31-РС від 21.11.2019; № 233 від 21.11.2019, сповіщення про смерть №1881 від 12.12.2019, витягів з протоколів 12-ї регіональної ВЛК №171 від 01.04.2020 та ЦВЛК Збройних сил України №178 від 27.02.2020.
Свої вимоги мотивувала тим, що їй як матері загиблого військовослужбовця, старшого солдата контрактної служби в/ НОМЕР_1 ОСОБА_2 , відповідачем протиправно було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. Відмова обґрунтована тим, що ОСОБА_2 було допущено порушення вимог Інструкції про порядок виконання робіт з виявлення, знешкодження та знищення вибухонебезпечних предметів №1 від 08.01.2014 та порушення заходів безпеки, а також допущене ним адміністративне правопорушення, передбачене ст.172-19 КУпАП. Однак, згідно акту про нещасний випадок (зникнення, смерть) № 17/19 від 27.12.2019 попередньою причиною виникнення надзвичайної події - вибуху з людськими жертвами стало, зокрема, неналежне виконання своїх службових обов`язків керівним складом в/ч НОМЕР_2 та Центрального управління забезпечення ЗСУ МО України, які не організували належним чином проведення робіт по розмінуванню територій від вибухонебезпечних предметів (боєприпасів та їх елементів), що залишились не території артилерійських складів після їх підриву в 2017 році та не забезпечили належного контролю і безпеки під час робіт по їх навантаженню та транспортуванню для подальшого знищення.
При цьому, не було встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями конкретних осіб, що загинули, в т.ч. ОСОБА_2 , та настанням наслідків у вигляді вибуху боєприпасів і загибеллю військовослужбовців, які були лише рядовими виконавцями та виконували накази генералів та офіцерів. Також жодним належним доказом не підтверджено звинувачення відповідача про те, що ОСОБА_2 вчинив адміністративне чи кримінальне правопорушення.
Відтак, позивач вважає, що така відмова порушує її права і свободи, перешкоджає реалізації її прав, отриманню пільг та соціального захисту від держави, передбачених діючим законодавством, а висновки, викладені у рішенні - помилковими та такими, що не відповідають дійсним обставинам загибелі військовослужбовців.
Ухвалою суду від 27.05.2020 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідач, не погодившись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.34-38), в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з того, що вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, представник вказав, що відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, для вирішення питання призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, розпоряднику бюджетних коштів - Міноборони, також, надійшов і акт службового розслідування командира військової частини НОМЕР_2 від 27.12.2019 де зазначено, що смерть є наслідком порушенням заходів безпеки під час поводження із боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення. Так, зокрема, в акті службового розслідування військової частини НОМЕР_2 від 27.12.2019, визначено, що ОСОБА_2 не виконано вимоги Інструкції про порядок виконання робіт з виявлення, знешкодження та знищення вибухонебезпечних предметів, затвердженої наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 1 від 08.01.2014 та порушив заходи безпеки під час виконання робіт. Відповідно до ст. 172-19 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що порушення правил поводження із зброєю, а також боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, а також з радіоактивними матеріалами є адміністративним правопорушенням. У свою чергу, згідно зі ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення адміністративного правопорушення.
Відтак, рішення комісії Міноборони щодо повернення документів про виплату одноразової грошової допомоги на доопрацювання вважає є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте у відповідності до норм матеріального права.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, представник відповідача зазначив, що вирішити питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги по інвалідності адміністративний суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про вирішення питання призначення та нарахування такої допомоги, що не належить до компетенції суду.
Ухвалою суду від 03.08.2020 до участі у розгляді справи було залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Так, від третьої особи надійшло пояснення до суду (а.с.59-60), в якому, з урахуванням поданих доказів, представник ІНФОРМАЦІЯ_2 просив відмовити у задоволенні позову, оскільки Міністерство оборони України правомірно відмовило позивачу у призначенні і виплаті спірної допомоги. Так, зокрема, вказав, що ОСОБА_2 всупереч вимог п.13 розд.1 ч.1 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» свідомо та з власної волі своїми діями порушив вимоги Статуту та норми КУпАП, що і стало безпосередньо причиною його смерті.
Представник позивача подав до суду відповідь на пояснення Сумського обласного військового комісаріату (а.с.96), в якій вказав, що пояснення третьої особи не спростовують позовних вимог та доказів, наданих в їх обґрунтування.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи та додаткові пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що з 02.07.2016 ОСОБА_2 зараховано на військову службу за контрактом до військової частини пп НОМЕР_3 , а з 20.08.2016 - до в/ч НОМЕР_4 . З 26.06.2019 займав посаду водія відділення мінних загороджувачів взводу мінних загороджувачів роти загороджень інженерно-саперного батальйону військової частини № НОМЕР_4 , мав статус учасника бойових дій, військове звання старший солдат (а.с.79-80).
Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_5 №213 від 24.10.2019 старший солдат контрактної служби ОСОБА_2 разом з іншими військовослужбовцями, був направлений у відрядження строком на 30 діб з 25 жовтня по 23 листопада 2019 року до в/ч НОМЕР_2 м.Балаклія Харківської області для виконання службово-бойового завдання - очищення місцевості від вибухонебезпечних предметів території 65-го арсенату після його підриву в 2017 році (а.с.9).
15 листопада 2019 року о 14 год.50 хв. старший солдат - водій ОСОБА_2 , виконуючи службово-бойове завдання по очищенню території в/ч НОМЕР_2 та навантаженні пошкоджених боєприпасів та їх вибухонебезпечних елементів, загинув від загоряння твердопаливного заряду маршового реактивного двигуна зенітної керованої ракети ЗМ9 до зенітного ракетного комплексу «КУБ» та подальшої детонації і вибуху накопичених раніше для утилізації боєприпасів (їх елементів), у зв`язку з чим було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 від 21.11.2019 (а.с.13,65).
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 12-17/170-Бл/19 від 02.01.2020 смерть ОСОБА_2 настала від тотальних опіків тіла полум`ям внаслідок дій передбачених законом та воєнних операцій (а.с.10,67).
Центральна військова комісія Збройних сил України на засіданні 27.02.2020, з посиланням на лікарське свідоцтво про смерть № 12-17/170-Бл 19 від 02.01.2020 р., свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 від 21.11.2019 акт про нещасний випадок (смерть військовослужбовця) від 27.12.2019 №17/19, затверджений командиром в/ч НОМЕР_2 , вказала, що травма і причина смерті ОСОБА_2 . ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Вказане вбачається з витягу з протоколу засідання Центральної військової комісії Збройних сил України від 27.02.2020 року №178 (а.с.14).
До аналогічного висновку дійшла також 12-а Регіональна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України на засіданні 01.04.2020, зокрема, що травма та причини смерті старшого солдата ОСОБА_2 . ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Вказане вбачається з витягу з протоколу засідання 12-а Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 01.04.2020 №171 (а.с.15).
Згідно наказу командира в/чА0563 від 21.11.2019 №233 року по стройовій частині старшого солдата ОСОБА_2 виключено із списків особового складу частини з 16 листопада 2019 року у зв`язку із смертю, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.8).
Наказом командира в/ч НОМЕР_4 від 21 листопада 2019 року №31-РС по особовому складу старшого солдата ОСОБА_2 виключено із списків особового складу Збройних сил України у зв`язку із смертю. Згідно цього наказу старший солдат ОСОБА_2 загинув виконуючи бойове завдання з розмінування території військової частини НОМЕР_2 м.Балаклія Харківської області. Смерть пов`язана виконанням обов`язків військової служби (а.с.29).
Згідно офіційного сповіщення про смерть від 12.12.2019 №1881, яке надійшло на адресу позивача, старший солдат ОСОБА_2 вірний військовій присязі, виконуючи бойове завдання загинув при розмінуванні території військової частини НОМЕР_2 в м.Балаклія Харківської області (а.с.11).
Згідно акту про нещасний випадок (зникнення, смерть) №16/19 від 27.12.2019 (а.с.69-73), затвердженого командиром в/ч НОМЕР_2 , військовослужбовець військової служби за контрактом старший солдат ОСОБА_2 , водій інженерно-саперного батальйону в/ч НОМЕР_4 (Сухопутні війська Збройних сил України) загинув 15 листопада 2019 року під час виконання на території в/ч НОМЕР_2 завдання завантаження на автомобіль вибухонебезпечних предметів, які утворилися внаслідок вибухів 23.03.2017 на технічній території військової частини. Причинами нещасного випадку (вибуху), наслідком якого стала загибель трьох військовослужбовців та поранення п`ятьох - згідно класифікатора причин настання нещасного випадку за наказом МО України № 36 від 06.02.2001 зазначено:
- незадовільне функціонування, недосконалість або відсутність системи управління безпекою ведення робіт;
- порушення технологічного процесу;
- порушення вимог безпеки під час експлуатації озброєння, військової техніки, обладнання, устаткування, машин, механізмів тощо.
Сумським ОВК позивачу видано посвідчення матері військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби серії НОМЕР_7 від 21.02.2020 (а.с.22), а Управлінням соціального захисту населення позивачу встановлено статус члена сім`ї загиблого з видачею відповідного посвідчення про пільги для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни серії НОМЕР_8 від 30 квітня 2020 року (а.с.26).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 від 26 березня 1993 року ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_2 (а.с.12).
При цьому, відповідно до довідки приватного підприємства «СІБ» від 10.12.2019 №1655 (а.с.21) ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_2 , а відповідно до довідки військової частини НОМЕР_4 від 09.01.2020 №31 ОСОБА_1 в особовій справі старшого солдата ОСОБА_2 в графі «сімейний стан» значиться мати (а.с.81).
Позивач, з метою отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, 27.01.2020 звернулася через Охтирський об`єднаний міський військовий комісаріат (а.с.62) до ІНФОРМАЦІЯ_2 з відповідною заявою та наданням документів для оформлення і призначення вказаної грошової допомоги (а.с.17,63-84), які листом від 29.01.2020 третьою особою були направлені до Департаменту фінансів Міністерства оборони України (а.с.18,48,61). Окремо варто відмітити, що у супровідному листі ІНФОРМАЦІЯ_2 відмічено, що командування вважає, що мати ОСОБА_1 . МАЄ ПРАВО на одержання зазначеної допомоги (а.с.61).
27 березня 2020 року рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, оформленим протоколом №49 (а.с.16,85), позивачу відмовлено у призначенні такої допомоги, виходячи з того, що в акті службового розслідування зазначено, що ОСОБА_2 не виконано вимоги Інструкції про порядок виконання робіт з виявлення, знешкодження та знищення вибухонебезпечних предметів №1 від 08.01.2014 року та порушено заходи безпеки під час виконання робіт. Також вказано, що відповідно до ст. 172-19 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що порушення правил поводження із зброєю, а також боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, а також з радіоактивними матеріалами є адміністративним правопорушенням. Згідно зі ст.16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення адміністративного правопорушення.
Позивач, не погодившись з такою відмовою із вказаних причин, звернулася до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Приписами пунктів 1-3 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.
При цьому, в розрізі приписів частини 3 статті 16 Закону №2011-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», указами Президента України.
В свою чергу згідно ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до статті 16-1 Закону №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (ч. 2 ст. 16-1 Закону №2011-XII).
Згідно з пунктом 1 статті 16-3 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її отримання. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від отримання одноразової грошової допомоги її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.
При цьому, як вже встановлено вище, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 від 26 березня 1993 року ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_2 (а.с.12), а відповідно до довідки приватного підприємства «СІБ» від 10.12.2019 №1655 (а.с.21) ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_2 , згідно із довідкою військової частини НОМЕР_4 від 09.01.2020 №31 ОСОБА_1 в особовій справі старшого солдата ОСОБА_2 в графі «сімейний стан» значиться мати (а.с.81).
Пунктами 6, 8 та 9 статті 16-3 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначається Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 10 Порядку члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи: 1. заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги; 2. витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу); 3. витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи. які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні.
Згідно з пунктом 12 Порядку призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Пунктом 13 Порядку передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.
Відповідно до пунктів 14 та 15 Порядку одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.
Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Статтею 16-4 Закону №2011-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Пунктом 19 Порядку також встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, зокрема, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення.

Спірним моментом у даній адміністративній справі є обставини наявності/відсутності підстав для виплати одноразової грошової допомоги в розрізі приписів статті 16-4 Закону №2011-XII та пункту 19 Порядку.

Відмовляючи позивачеві у виплаті вказаної допомоги, відповідач стверджує про наявність обставин передбачених статтею 16-4 Закону №2011-XII, а саме вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_2 , що і було покладено в основу протоколу від 27.03.2020 №49 комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Однак, суд вважає, що вказаний висновок відповідача є передчасним, зважаючи на наступне.

Так, приписи статті 16-4 Закону №2011-XII та пункту 19 Порядку передбачають чіткі підстави, які мають своїм наслідком не здійснення призначення і виплату одноразової грошової допомоги, яким, серед іншого є загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста, яка є наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення.

Суд зауважує, що матеріли справи не містять в собі належних та достатніх доказів на підтвердження вчинення безпосередньо ОСОБА_2 адміністративного правопорушення.

Так, відповідно до ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було враховано те, що відсутні будь-які судові рішення про вчинення ОСОБА_2 адміністративного чи кримінального правопорушення.

У той же час, в матеріалах справи міститься ухвала Октябрського районного суду м.Полтави від 03.06.2020 у справі №554/4686/20, якою зобов`язано уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань у м.Полтаві внести відомості до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладене у заяві ОСОБА_3 від 15.05.2020 (стосовно осіб керівного складу в/ч НОМЕР_2 : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про вчинення зазначеними особами кримінального правопорушення за ч. 3 ст.425 КК України (а.с.19,49).

Крім того, ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 03.06.2020 у справі №554/4685/20 зобов`язано слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у м.Полтаві розглянути клопотання щодо залучення ОСОБА_9 , ОСОБА_1 у якості потерпілих у кримінальному провадженні за фактом загибелі ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (а.с.50-51).

Згідно листа командира в/ч НОМЕР_4 від 29.05.2020, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_11 , ОСОБА_2 та ОСОБА_12 не проходили навчання з питань поводження із елементами зенітних керованих ракет ЗРК «КУБ»: ЗМ9,(М1,М2,МЗ), та їм невідомий був порядок особливостей поводження з даним типом боєприпасів (а.с.46).

Також, в матеріалах справи наявні відомості, зокрема, щодо ОСОБА_2 про відсутність відносно нього кримінальних проваджень та вчинення ним адміністративних чи кримінальних правопорушень від органів поліції та військової прокуратури (а.с.44-45,47).

Суд також вважає за необхідне зазначити про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не були враховані накази командира в/ч НОМЕР_4 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №31-РС від 21.11.2019 (а.с.29), №232 від 20.11.2019 (а.с.8), сповіщення про смерть від 12.12.2019 (а.с.11), витяги з протоколів 12-ї Регіональної військово-лікарської комісії №171 від 01.04.2020 та Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України №178 від 27.02.2020 (а.с.14-15), які містяться в матеріалах справи і згідно яких смерть ОСОБА_2 ТАК, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби (а.с.11-15).

Відтак, на переконання суду, висновок відповідача у Протоколі від 27.03.2020 про те, що в Акті службового розслідування зазначено, що ОСОБА_2 не виконано вимоги Інструкції про порядок виконання робіт з виявлення, знешкодження та знищення вибухонебезпечних предметів, затвердженої наказом начальника Генерального штабу ЗСУ від 08.01.2014 №1 та порушено заходи безпеки, а отже, дані дії кваліфікуються як адміністративне правопорушення за ст.172-19 КУпАП, що унеможливлює призначення та виплату одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця прапорщика ОСОБА_2 ОСОБА_1 , є передчасним, зробленим без урахування всіх обставин справи та за відсутності будь-яких судових рішень, якими б підтверджувалось вчинення ОСОБА_2 адміністративного чи кримінального правопорушення.

Відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за цією нормою чи доказів того, що справа про адміністративне правопорушення була розглянута та за результатами її розгляду було встановлено у діях ОСОБА_2 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-19 КУпАП.

Згідно зі ст.221 КУпАП саме на районні суди, районні у місті, міські чи міськрайонні покладено обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 172-19 КУпАП.

Отже, повноваження щодо наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-19 КУпАП в діях будь-якої особи та притягнення до адміністративної відповідальності належить судові, а тому посилання представника відповідача та зазначення у спірному рішенні про скоєння ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-19 КУпАП є неприйнятним та таким, що не відповідає дійсним обставинам у справі.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач безпідставно дійшов висновку про наявність у діях загиблого, які спричинили його загибель, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-19 КУпАП.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також, суд при вирішення спору враховує, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002).

Приймаючи до уваги те, що протокол комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.03.2020 №49 є рішенням у розумінні Порядку, суд з огляду на встановлені обставини в ході розгляду справи, з урахуванням приписів частини 2 статті 2 КАС України вважає наявними підстави визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом п.3 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум, від 27.03.2020 №49 щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум матері загиблого ОСОБА_2 .

З огляду на наведене, суд зазначає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути документи стосовно призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із загибеллю її сина є похідної від позовних вимог про визнання протиправним та скасування п.3 протоколу №49 від 27.03.2020, отже підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Суд зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

З огляду на те, що в ході судового розгляду справи було встановлено відсутність у відповідача передбачених ст.16-4 Закону №2011-XII підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги матері загиблого, відсутність необхідності подачі позивачем відповідачу будь-яких додаткових документів, суд вважає ефективним засобом захисту саме зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина ОСОБА_2 , з урахуванням наказів командира в/чА0563 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №31-РС від 21.11.2019; №233 від 21.11.2019, сповіщення про смерть №1881 від 12.12.2019, витягів з протоколів 12-ї регіональної ВЛК №171 від 01.04.2020 та ЦВЛК Збройних сил України №178 від 27.02.2020.

Забезпечення відновлення порушеного права позивача в інший спосіб, з огляду на правову позицію представника відповідача щодо відсутності права у позивача на отримання такої допомоги, не призведе до отримання позивачем відповідної допомоги.

Такі висновки суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 по справі № 817/867/17, від 11 квітня 2018 року по справі № 802/1869/17-а, від 26.06.2018 по справі 487/4401/16-а, від 11 квітня 2018 року по справі №802/1869/17-а, 09 січня 2020 року по справі № 818/435/16, які є обов`язковими в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Посилання представника відповідача на те, що суд має право зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача, в той час як суд не може зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, оскільки це є управлінським рішенням суб`єкта владних повноважень відноситься та відноситься до його дискреційних повноважень, суд вважає необґрунтованим з огляду на таке.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справа №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5 передбачено, що Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, за наслідками аналізу вказаних положень суд зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один із правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Оскільки в ході судового розгляду судом встановлено відсутність жодних законних підстав для відмови в задоволенні заяви позивача, посилання відповідача на наявність у нього дискреційних повноважень, за відсутності законних підстав відмовити в задоволенні відповідної заяви позивача, щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги є необґрунтованими, у зв`язку з чим суд вважає необхідним зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю при виконанні обов`язків військової служби сина - старшого солдата військової служби ОСОБА_2 у порядку і розмірі, передбаченому Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, з урахуванням наказів командира в/ НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №31-РС від 21.11.2019; № 233 від 21.11.2019, сповіщення про смерть №1881 від 12.12.2019, витягів з протоколів 12-ї регіональної ВЛК №171 від 01.04.2020 та ЦВЛК Збройних сил України №178 від 27.02.2020.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в численних постановах, зокрема від 31 липня 2020 року по справі № 810/2474/18, від 25.03.2018 по справі № 826/6102/16, від 30 липня 2020 року по справі № 826/10085/16, від 09 липня 2020 року по справі № 826/13881/16 тощо.

При цьому, суд не приймає до уваги, посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №800/327/17, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі №800/327/17, відповідачем в якій виступала Вища кваліфікаційна комісія суддів України, не є подібними до правовідносин, що є предметом розгляду даної справи.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ) до Міністерства оборони України (03168, м.Київ, проспект Повітрофлотський, буд.6, ), третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення оформлене пунктом 3 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.03.2020, за №49, про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця старшого солдата військової служби ОСОБА_2 .

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю при виконанні обов`язків військової служби сина - старшого солдата військової служби ОСОБА_2 , та прийняти рішення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю при виконанні обов`язків військової служби сина - старшого солдата військової служби ОСОБА_2 у порядку і розмірі, передбаченому Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, з урахуванням наказів командира в/чА0563 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №31-РС від 21.11.2019; № 233 від 21.11.2019, сповіщення про смерть №1881 від 12.12.2019, витягів з протоколів 12-ї регіональної ВЛК №171 від 01.04.2020 та ЦВЛК Збройних сил України №178 від 27.02.2020.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 31.08.2020.

Суддя І.Г. Шевченко