Справа № 420/4147/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4147/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №15-340/13-20-СГ від 10.01.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 18 травня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10.01.2020 року №15-340/13-20-СГ;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 , дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області подати суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення;

- повернути ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6200 грн.

Позиція позивача обґрунтована наступним

Позивач, який є учасником АТО, з метою реалізації свого права на отримання до 0,12 га землі сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, звернувся із заявою до Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,1200 га, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

За твердженням позивача, до заяви ним надано усі необхідні документи, що підтверджують право на отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення - відповідно до Земельного кодексу.

У позовній заяві зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача, останній отримав наказ-відмову від 10.01.2020 року № 15-340/13-20-СГ. Підставою для відмови стала відсутність погодження Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району.

На переконання позивача, статтею 118 Земельного кодексу України не передбачена така підстава для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою як відсутність погодження Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району, а тому відмова відповідача, викладена у наказі від 10.01.2020 року № 15-340/13-20-С, є протиправною.

При цьому, позивач вважає, що зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою не є втручанням у його дискреційні повноваження.

Окрім іншого, на думку позивача, відповідач є спеціально уповноваженим органом на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та відповідно наділений повноваженнями на прийняття самостійного рішення з питань, віднесених до його компетенції, що виключає необхідності участі у спірних правовідносинах місцевої ради.

Відзив відповідача обґрунтований наступним.

Відповідач зазначив, що на адресу Головного управління надійшла заява позивача від

26.11.2019 (від 09.12.2019 №Я-16906/0/36-19) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведенняземельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га, за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Листом від 03.01.2020 № 18-15-0.3-33/2-20 Головне управління звернулось до Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області з запитом щодо погодження (не погодження) надання Головним управлінням земельної ділянки позивачу (додаток додається).

За результатами розгляду заяви, наказом Головного управління від 10.01.2020 року №15-340/13-20-С, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, з підстав відсутності погодження Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Станом на час надання відповіді позивачу, у Головного управління відсутня інформація щодо позиції Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, щодо надання позивачу даної земельної ділянки.

Відповідач також зазначив, що відповідно до доручення Віце-прем`єр міністра-Міністра розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.В. від 08.10.2014 № 37732/0/1-14 (далі - Доручення) передбачено, що під час розгляду клопотань про надання дозволів на розробку документації із землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, необхідно враховувати позицію органів місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки, щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування.

Щодо вимоги про зобов`язання Головне управління надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту), то, на думку відповідача, прийняття рішення відповідачем у спірних правовідносинах ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, а тому вказана вимога позивача є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та задоволенню не підлягає.

Окрім іншого, відповідач у відзиві заперечує проти зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду, з огляду на безпідставність таких вимог позивача, а також зазначає про відсутність розрахунку моральної шкоди, стягнути яку просить позивач з відповідача.

Процесуальні дії

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №15-340/13-20-СГ від 10.01.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та позивачу надано 5-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали (з урахуванням строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)).

У зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.06.2020 вхід. №21135/20). Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

25 червня 2020 року від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №24463/20) разом із додатками, згідно з переліком.

20 липня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив (вхід. №28019/20).

Станом на « 28» серпня 2020 року будь-яких інших заяв по суті справи від позивача та відповідача не надходило.

Вирішуючи дану справу судом враховано, що особливості її розгляду визначені статтею 262 КАС України. Однак розгляд даної справи припав на період дії на території України карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (із наступними змінами).

У зв`язку з цим пунктом 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року №540-IX (далі - Закон України №540-IX від 30.03.2020 року), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3, яким передбачено автоматичне продовження визначених статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу процесуальних строків, в тому числі і строків розгляду справи, подання інших заяв по суті справи, тощо на період дії карантину.

В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року №731-IX (далі - Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року) , пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, згідно якої встановлені цим Кодексом процесуальні строки поновляються судом лише за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом).

Пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 року також було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року набрав чинності 17.07.2020 року, відповідно продовжені Законом України №540-IX від 30.03.2020 процесуальні строки закінчилися 06.08.2020 року.

Оскільки жодних заяв від учасників справи щодо можливості продовження процесуальних строків по справі до визначеного терміну подано не було та враховуючи перебування головуючого судді у період з 27.07.2020 року по 14.08.2020 року у черговій щорічній відпустці, суд не вбачає жодних перешкод для вирішення даної справи та ухвалення судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Позивач, ОСОБА_1 , є учасником бойових дій, приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 17.07.2017 (т.1 а.с.63) та відповідною довідкою від 19.10.2015 №4040 (т.1 а.с.62).

26 листопада 2019 року позивач засобами поштового зв`язку поштовим відправленням (т.1 а.с.21) направив на адресу відповідача - Головного управління Держгеокадастру в Одеській області заяву про надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на земельну ділянку орієнтовною площею 0,12 га (за межами населених пунктів Мар`янівської сільської ради) за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в державній власності для ведення садівництва з кадастровим номером :01:002:0509. До вказаної заяви позивачем додано такі документи: копію паспорта громадянина України та копію ідентифікаційного коду; згоду на збір та обробку персональних даних; копію посвідчення учасника бойових дій; графічний додаток із зазначенням бажаного місця розташування.

10 січня 2020 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області прийнято наказ №15-340/13-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким наказано відмовити гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтовний розмір земельної ділянки 0,12 га, із цільовим призначення для ведення садівництва з таких підстав: відсутність погодження Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

При цьому, відповідно до матеріалів справи, Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області 03.01.2020 підготовлено лист №18-15-0.3-33/2-20, в якому зазначено, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, відповідно до ст.122 Земельного кодексу України, розпоряджається землями сільськогосподарського призначення державної власності, та в якому міститься прохання надати погодження (не погодження) надання Головним управлінням земельної ділянки на виконання доручення Віце-прем`єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.В. від 08.10.2014 №37732/0/1-14. Вказаний лист адресовано сільським, селищним, міським радам Одеської області.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим наказом про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а відповідача таким, що зобов`язаний надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Релевантні джерела права та висновки суду

Нормативно-правовим актом, який регулює земельні відносини з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, є Земельний кодекс України (далі - ЗК Україна).

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За приписами п. «в» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

При цьому, з огляду на зміст пп. «в» ч.3 ст.116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Зі змісту ч. 6 ст. 118 ЗК України слідує, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Приписами абзацу першого ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проаналізувавши вищевказані норми, суд зазначає, що обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому, ч.7 ст.118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі надання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 по справі №825/2228/18.

Суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є правомірність прийняття відповідачем наказу від 10.01.2020 року №15-340/13-20-С, перевірка та надання оцінки підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою.

Так, як встановлено судом, підставою для відмови відповідачем дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту) визначено відсутність погодження Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Разом з цим суд зазначає, що ст.118 ЗК України не міститься серед переліку законних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки таку підставу як відсутність погодження органів місцевого самоврядування дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, перелік законних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.12.2019р. у справі №813/4498/16 та від 04.05.2020р. у справі №813/2061/17.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що наведені відповідачем обставини (відсутність погодження сільської ради) не є законними підставами для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Що стосується посилань відповідача на доручення Віце-прем`єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, то слід зазначити, що таке носить рекомендаційний характер, а тому повинно застосовувались з обов`язковим врахуванням вимог ст. ст. 118 та 123 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2019р. у справі №825/1602/17 та від 17.10.2019р. у справі №813/1950/16.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10.01.2020 року №15-340/13-20-С підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, суд виходить з такого.

Суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Як вже зазначено судом, ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №825/2228/18, яка, в силу ч.5 ст.242 КАС України, обов`язкова для врахування судом.

Судом вже зазначалось, що відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення садівництва подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі у заявах по суті, позивачем до заяви про надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на земельну ділянку орієнтовною площею 0,12 га (за межами населених пунктів Мар`янівської сільської ради) за рахунок вільних земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в державній власності для ведення садівництва з кадастровим номером :01:002:0509 додано такі документи: копію паспорта громадянина України та копію ідентифікаційного коду; згоду на збір та обробку персональних даних; копію посвідчення учасника бойових дій; графічний додаток із зазначенням бажаного місця розташування.

При цьому, ст.118 ЗК України не містить будь-яких особливих вимог до графічних матеріалів, крім зазначення бажаного місця розташування земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що подана позивачем заява та доданий графічний додаток (викопіювання), на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки із кадастровим номером, є належним документом із відображенням інформації, яка дає можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості, та містить прив`язку земельної ділянки до відповідного населеного пункту, площу бажаної земельної ділянки, тобто позивачем подано заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідності до ч.6 ст.118 ЗК України.

Суд зазначає, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть правила зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи наведене, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про протиправність та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10.01.2020 року №15-340/13-20-С «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», суд вважає, що позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га. для ведення садівництва, що розташована на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, - підлягає задоволенню.

В прохальній частині позовної заяви позивач також просить суд зобов`язати відповідача подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є засобом судового контролю за виконанням судового рішення, який застосовується судом за власною ініціативою та розсудом і не може бути предметом позовних вимог, проте в даному випадку суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 10.01.2020 року №15-340/13-20-С та зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону, а доказів щодо судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до суду не надано, питання про розподіл судових витрат у справі при прийнятті рішення судом не вирішується.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 77, 78, 90, 139, 143, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №15-340/13-20-СГ від 10.01.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10.01.2020 року №15-340/13-20-СГ.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ) надати ОСОБА_1 (с. Федірки, Світловодський район, Кіровоградська область, 27235, ІПН НОМЕР_2 ) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована на території Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

При цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов

.