Справа № 640/13721/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління ДМС України в Київській області від 29 грудня 2018 року № 566 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27 травня 2019 року № 82-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання її та її неповнолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог податкового законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що повідомлені нею обставини та причини залишення країни громадянської приналежності є достатніми для прийняття її заяви до розгляду і вирішення.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, а яких просять відмовити у задоволенні вимог позивача. Відзив обґрунтований тим, що причини виїзду з Ісламської Республіки Афганістан пов`язані з сімейним конфліктом, а не з ситуацією в країні. Відповідачі вважають, що ОСОБА_1 та її неповнолітні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мають ознаки економічних емігрантів.

Під час судового засідання представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача - ДМС України під час судового засідання заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Інший відповідач - Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечив та про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представника зазначеного відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та ДМС України, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що 06 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Державної міграційної служби у Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також 06 грудня 2018 року позивач заповнила анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за № 334.

Із року ОСОБА_1 було проведено співбесіду, за підсумками якої складено протокол від 27 грудня 2018 року № 2018 КV 0334.

Головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 29 грудня 2018 року склав висновок про наявність підстав для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку прийняло наказ від 14 березня 2016 року № 18 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 29 грудня 2018 року № 221.

Позивач звернулася до ДМС України зі скаргою від 18 січня 2019 року на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 27 травня 2019 року № 82-19 скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було відхилено.

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 04 червня 2019 року № 158.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями Управління ДМС України в Київській області та ДМС України, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зі слів позивача вона ніколи не переслідувалася за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства або наявності певних політичних поглядів. Під час проведення бесіди позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка небезпека може очікувати її та доньок у випадку повернення до країни громадянської належності.

Суд першої інстанції також зазначив, що враховує складну ситуацію, яка спостерігається на території Афганістану, що є загальновідомим фактом, підтвердженим міжнародним товариством, однак це не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч. 4 ст. 8 вказаного Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Положеннями ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу п.п. 1, 14 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачають, що цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Звернення ОСОБА_1 було обґрунтоване тим, що вона є біженцем внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до соціальної групи, а саме - соціально активних жінок, а також особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки побоюється повертатися на територію Республіки Афганістан через загальне насильство внаслідок перебування країни в стані внутрішнього збройного конфлікту.

Згідно з висновком від 29 грудня 2018 року, за результатами проведення аналізу на предмет очевидної обґрунтованості заяви, головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтерпретації Управління ДМС України в Київській області визнав, що надані заявницею відомості щодо складної ситуації в країні громадянської приналежності є правдоподібними. Одночасно головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтерпретації дійшов до висновку, що серйозної та індивідуальної загрози життю ОСОБА_1 та її дітей в ситуації збройного конфлікту немає, оскільки він не носить загальнопоширеного характеру.

Оцінюючи доводи позивача про те, що вона зазнає утисків від суспільства у зв`язку зі своєю трудовою діяльністю, пов`язаною із захистом прав жінок у Афганістані, головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтерпретації Управління ДМС України в Київській області прийшов до висновку, що факт трудової діяльності ОСОБА_1 в міжнародній компанії «Pangea Afghanistan» не є правдоподібним.

У висновку також зазначено, що основною причиною звернення за захистом заявниця вказує побоювання за життя своїх доньок, адже старший син почав бити своїх сестер та не дозволяв їм виходити на вулицю. Заявниця також зазначила, що син був основою конфлікту в родині, але згодом він переїхав кудись жити. Головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтерпретації Управління ДМС України в Київській області визнав важливим той факт, що побоювання заявниці носять суто суб`єктивний характер та не мають документального підтвердження. У зв`язку з цим зробив висновок, що твердження, якими шукач захисту обґрунтовує побоювання за життя своїх дітей, не можуть вважатися проявом переслідування заявниці з боку суспільства або органів влади Афганістану, а конфлікт між її дітьми має побутовий характер.

Оскільки ОСОБА_1 не повідомила правдоподібних фактів, які б дозволяли визнати її особою, яка потребує додаткового захисту, у висновку міститься рекомендація щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей.

Наказом Управління ДМС України в Київській області від 29 грудня 2018 року № 566, який прийнятий на підставі висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтерпретації від 29 грудня 2018 року, громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з повідомленням від 29 грудня 2018 року № 221 підставою для прийняття такого наказу стала очевидна необґрунтованість заяви, а саме - відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

У зв`язку з розглядом скарги ОСОБА_1 головний спеціаліст відділу про роботі з шукачами захисту ДМС України підготував висновок від 27 травня 2019 року, у якому зазначив, що з великою вірогідністю можна стверджувати, що заявниця працювала у міжнародній організації. Разом з тим, незважаючи на некоректну оцінку цього елементу, територіальний орган ДМС вірно оцінив саме факт відсутності ризиків для заявниці стати об`єктом переслідувань чи серйозної шкоди у разі повернення до Афганістану, що в цьому випадку є основоположним.

Під час розгляду скарги позивача було враховано, що вона працювала у проекті з надання мікрокредитів жінкам Афганістану близько 13 років. Вказана обставина стала причиною постійних сварок у сім`ї виходячи з соціо-культурних традицій афганського суспільства по відношенню до жінок. Водночас вказаний конфлікт носив суто побутовий характер, оскільки суб`єктом погроз та насильства був син заявниці. Агресивні дії сина по відношенню до неї та її дочок заявниця пов`язує з наявністю у нього певних психічних порушень та підбурюваннями його певними особами, які проживають поряд з ними та мали фундаменталістську релігійну ідеологію. Одночасно заявниця повідомила, що її чоловік ставав на захист дочок та підтримував її діяльність у проекті. Згідно з протоколом співбесіди конфлікт із сином припинився коли після звільнення позивача з проекту він став проживати в іншому місці.

Оцінивши зазначені обставини, головний спеціаліст відділу про роботі з шукачами захисту ДМС України, зазначив, що заявниця працювала у міжнародному проекті досить тривалий час. Будь-якої інформації про утиски з боку місцевого населення та антиурядових формувань, які б можна було кваліфікувати як переслідування, заявниця не повідомляє. Син заявниці, ураховуючи обставини справи, не може вважатися суб`єктом переслідування відповідно до Конвенції про статус біженців.

Також у висновку від 27 травня 2019 року вказано, що інформація про країну походження підтверджує те, що у м. Кабул відсутня практика застосування без-будь якої причини смертної кари, тортур чи нелюдського поводження по відношенню до пересічних громадян. Рівень насильства у м. Кабул не набув того стану, коли цивільній особі загрожувала б серйозна шкода лише у силу самого факту перебування у цьому регіоні.

З огляду на викладене рішенням ДМС України від 27 травня 2019 року № 82-19 було відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом та з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідачі не врахував всіх обставин, які зумовили залишення нею та її неповнолітніми дітьми Республіки Афганістан, не надали належної оцінки доводам, які свідчать про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідування за ознаками приналежності до групи соціально активних жінок або зазнати шкоди для житті чи здоров`я через внутрішній збройний конфлікт.

Як раніше зазначалося, згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу.

Отже, аналіз обставин, установлених під час проведення співбесіди із заявником, розгляду відомостей, наведених у заяві та інших документах, а також обґрунтування прийнятого рішення викладаються саме у висновку.

Дослідивши висновок головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтерпретації Управління ДМС України в Київській області від 29 грудня 2018 року та висновок головного спеціаліста відділу про роботі з шукачами захисту ДМС України від 27 травня 2019 року, колегія суддів прийшло до висновку про те, що відповідачами було забезпечено повний та всебічний аналіз усіх обставин, повідомлених ОСОБА_1 під час розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, а також об`єктивно оцінено потенційну загрозу для позивача та її неповнолітніх дітей з огляду на перебування Республіки Афганістан.

В апеляційній скарзі та під час судового засідання представник позивача не навів переконливих доводів, які б поставили під сумнів правильність висновку суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів, які б вказували на помилковість чи передчасність висновків Управління ДМС України в Київській області та ДМС України про очевидну необґрунтованість заяви громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час апеляційного розгляду справи не було встановлено підстав для висновку, що наказ Управління ДМС України в Київській області від 29 грудня 2018 року № 566 та рішення Державної міграційної служби України від 27 травня 2019 року № 82-19 не відповідають критеріям, що визначені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

Отже, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені рішенні від 09 квітня 2020 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку

Постанова складена у повному обсязі 31 серпня 2020 року.