Справа № 120/1835/20-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 серпня 2020 р. Справа № 120/1835/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Вінницька виправна колонія №1" про визнання бездіяльності протиправною, стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Державної установи "Вінницька виправна колонія №1", в якій просить визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати належних сум при звільненні, а також стягнути одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що у період з 30 травня 2011 року по 05 серпня 2013 року проходив військову службу у органах Державної кримінально-виконавчої служби України.

Проте, на день звільнення зі служби позивачу не проведено нарахування та виплату одноразової грошової допомогу при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, як того вимагає стаття 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пункт 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393, та пункт 2 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року №925/5.

Звернувшись до Державної установи "Вінницька виправна колонія №1" із заявою щодо виплати одноразової грошової допомогу при звільненні, заявника повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати такої допомоги.

Позивач вважає, що бездіяльність щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у серпні 2013 року є протиправною та порушує його права і законні інтереси, у зв`язку із чим звернувся з позовною заявою до суду.

Ухвалою від 05 травня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху у зв`язку із тим, що позивачем не надано документа про сплату судового збору за звернення до суду з позовною вимогою щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки виплати або документа, який підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

21 травня 2020 року на виконання вимог ухвали від 05 травня 2020 року позивачем подано до суду заяву, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору в розмірі 860,00 гривень.

Ухвалою від 26 травня 2020 року відкрито провадження у адміністративний справі та вирішено розгляд її здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву в порядку статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у строк, що не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Разом із тим, відповідно до пункту 2 розділу II Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року №731-IX процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Проте, ані відзив на позовну заяву, ані заява про продовження процесуального строку на подання відзиву від відповідача на адресу суду не надходили.

Водночас, копія ухвали про відкриття провадження у справі від 26 травня 2020 року, а також копія позовної заяви з додатками отримана відповідачем 01 червня 2020 року, що підтверджується розпискою про вручення.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на те, що розгляд цієї справи здійснюється в порядку письмового провадження, суд при ухваленні даного рішення зважає на положення частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Разом із тим, слід враховувати приписи частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якими датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відтак, аналіз приписів статей 243 та 250 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що у разі постановлення рішення у письмовому провадженні воно має бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення строку розгляду відповідної справи; при цьому, дата ухвалення рішення в порядку письмового провадження має співпадати із датою складення повного рішення.

Зважаючи на те, що суд вирішив розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження, а також з огляду на те, що відповідно до наказу голови Вінницького окружного адміністративного суду №077-в/к від 22 червня 2020 року суддя Яремчук К.О. протягом періоду з 13 липня 2020 року по 07 серпня 2020 року перебував у щорічній відпустці, тому повний текст судового рішення складено до закінчення строку, встановленого частиною 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів частини 6 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 в період 27 серпня 2001 року по 16 вересня 2010 року проходив службу в Державній прикордонній службі України, що підтверджується витягом із трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та записами у його послужному списку.

При цьому, позивача звільнено зі служби на підставі пункту "и" частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, про що свідчать витяг із трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та записи у його послужному списку.

У період з 30 травня 2011 року по 05 серпня 2013 року позивач проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України.

Як свідчить наказ управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області №62 о/с від 30 липня 2013 року, ОСОБА_1 з 05 серпня 2013 року звільнено з посади заступника начальника УВП з оперативної роботи - начальника оперативного відділу Вінницької установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області (№1) у запас Збройних Сил України за власним бажанням. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить - 11 років 02 місяці 24 дні.

Проте, на день звільнення зі служби позивачу не проведено нарахування та виплату одноразової грошової допомогу при звільненні відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", у зв`язку із чим позивач звернувся до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Проте, листом відповідач повідомив заявника про відсутність правових підстав для нарахування та виплати одноразової грошової допомогу при звільненні, оскільки відповідно до наказу управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області №39/ос від 14 травня 2013 року ОСОБА_1 призначений на посаду начальника оперативного відділу Вінницької установи виконання покарань Управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області (№1), а наказом №62/ос від 30 липня 2013 року позивача звільнено з посади за власним бажанням.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, згідно із абзацом 4 пункту 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Разом з тим, приписами абзацу 5 пункту 10 згаданого Порядку №393 передбачено, що зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу:

- які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується;

- які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Подібні за змістом положення містяться у Порядку виплат грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року №925/5, підпунктом 2 пункту 1 розділу якого визначено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Водночас, особам рядового і начальницького складу у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які під час попереднього звільнення не набули права на отримання такої допомоги (підпункт 4 пункту 1 Розділу ІІІ Порядку №925/5).

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що особам, які звільняються з військової служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак, слід враховувати деякі особливості та винятки із наведеного правила: зокрема, у разі звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується; у разі звільнення зі служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Судом встановлено, що відповідно до записів, що містяться у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та у послужному списку, позивач у період з 27 серпня 2001 року по 16 вересня 2010 року проходив службу в Державній прикордонній службі України.

Наказом начальника прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби від 02 серпня 2010 року №109-ос позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту "и" частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту. Наказом начальника Білгород-Дністровського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби від 16 вересня 2010 року №193-ос позивача виключено із списків особового складу загону та всіх видів грошового забезпечення. Вислуга років позивача на момент звільнення зі служби склала 09 років 19 днів.

Відтак, оскільки позивача звільнено з військової служби у Державній прикордонній службі України у зв`язку із систематичним невиконанням ним умов контракту, тому на переконання суду, ОСОБА_1 не тільки не набув права на виплату одноразової грошової допомоги, але і не міг її набути, оскільки позбавлений такого права відповідно до абзацу 5 пункту 10 Порядку №393 у зв`язку з підставою звільнення зі служби.

При цьому, із запису №3 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 слідує, що позивач у період з 30 травня 2011 року по 05 серпня 2013 року безперервно проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України строком 2 роки 2 місяці 5 днів.

У наказі управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області №62-ос від 30 липня 2013 року, яким позивача звільнено зі служби у Вінницькій установі виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області (№1), зазначено, що вислуга ОСОБА_1 станом на 30 липня 2013 року становила 11 років 02 міс 24 дні.

Разом із тим, обов`язковою умовою для виплати одноразової допомоги при звільненні зі служби є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років і більше з дня його останнього зарахування на службу без урахування попереднього періоду служби, адже до спірних правовідносин не застосовується правило, згідно із яким військовослужбовцю при повторному звільненні виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням попереднього періоду служби, оскільки при звільненні з попереднього місця служби позивач не те, щоб не набув, але й не міг набути право на таку виплату (у зв`язку із підставою звільнення).

Отже, факт ненабуття позивачем права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби у Державній прикордонній службі України не може надавати останньому право на виплату одноразової грошової допомоги при повторному звільненні зі служби з врахуванням наявної за попередні роки вислуги років, оскільки попереднє звільнення позивача пов`язане із систематичним невиконанням ним умов контракту.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 жовтня 2018 року у справі №552/4468/17, а також Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 02 липня 2019 року у справі №560/1117/19.

За наведених вище обставин відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення із урахуванням попереднього періоду служби.

Відтак, позовні вимоги в частині, що стосуються протиправної бездіяльності щодо невиплати позивачеві всіх належних сум під час його звільнення з Вінницької установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області (№1), а також стягнення невиплаченої одноразової грошової допомоги, задоволенню не підлягають.

З приводу позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, то суд враховує наступне.

Особливості нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати регулюються Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Так, статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Пункти 1, 2 Порядку відтворюють зміст положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

Так, пунктом 2 Порядку визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, й пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Пунктом 4 Порядку передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої приписами Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Однак, підстав стверджувати, що позивач має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати немає, оскільки судом встановлено, що підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги немає.

Відтак, оскільки суд дійшов висновку, що основна вимога (щодо виплати одноразової грошової допомоги) задоволенню не підлягає, тому слід також відмовити і у задоволенні похідної вимоги (щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд з огляду на положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу сплаченого ним при зверненні до суду судового збору у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 243, 245, 246, 250, 258 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (місцезнаходження: 21001, м. Вінниця, вул. Брацлавська, буд. 2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 08562602)

Повний текст рішення складено 10.08.2020

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович