Справа № 520/8924/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

01.09.2020 р. справа №520/8924/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у письмовому провадженні у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1
до третя особа -Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича , ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс",
проскасування постанов, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, боржник), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною і скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. про відкриття виконавчого провадження ВП №62151244; 2) визнання протиправною і скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. про арешт коштів боржника, що винесена у виконавчому провадженні ВП №62151244; 3) визнання протиправною і скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, що винесена у виконавчому провадженні ВП №62151244; 4) визнання протиправною і скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. про стягнення з боржника основної винагороди, що винесена у виконавчому провадженні ВП №62151244.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва не мав законних підстав для відкриття виконавчого провадження, оскільки боржник за виконавчим провадженням не мав на території міста Києва ані майна, ані роботи, ані місця проживання, ані місця перебування.

Відповідач, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва п. Клименко Роман Васильович (далі за текстом - владний суб`єкт, приватний виконавець, виконавець), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що у заяві стягувача про примусове виконання виконавчого документу були указані відомості стосовно проживання боржника на території м. Києва.

Третя особа, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія», правом на письмове висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог не скористалася.

Відзив на позов надійшов до суду 20.08.2020р.

Від позивача до суду 31.08.2020 р. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

28.02.2020р. відносно заявника приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис за №900 про стягнення загальної суми боргу у 11325,00 грн.

У тексті означеного виконавчого напису міститься одночасно дві адреси проживання боржника-громадянина: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 .

21.05.2020р. стягувачем, ТОВ «Фінансова компанія "Сіті фінанс», до приватного виконавця були подані матеріали звернення, до складу яких входили, зокрема, заява про примусове виконання рішення та означений виконавчий напис.

За цими матеріалами звернення 21.05.2020р. приватним виконавцем було видано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62151244; постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанову про арешт коштів боржника.

Не погоджуючись із відповідністю закону винесених приватним виконавцем постанов, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

Окрім того, приписами ст.19 Конституції України також проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суспільні відносини з приводу примусового виконання судових актів та деяких правових актів індивідуальної дії суб`єктів владних повноважень унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VIII) та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Таким чином, спеціальним законом відносно спірних правовідносин є Закон №1404-VIII.

Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У свою чергу ч.1 ст.5 Закон №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частинами 2 і 4 ст.24 Закону № 1404-VIII встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника, а виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

З положень наведеної норми закону слідує, що місцем відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем є: 1) місце проживання боржника-громадянина; 2) місце перебування боржника-громадянина; 3) місцезнаходження боржника - юридичної особи; 4) місце знаходження майна боржника.

Згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За приписами ч.3 ст.26 Закону №1404-VIII у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Водночас із цим, згідно з ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

Отже, за відсутності ознак існування підстав для вчинення волевиявлення з приводу повернення виконавчого документа стягувачеві, виконавець повинен або у день надходження до нього виконавчого документа, або у наступний після цієї події робочий день видати постанову про відкриття виконавчого провадження.

Проте, у силу спеціального застереження абз.3 ч.5 ст.13 Закону №1404-VIII порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Звідси слідує, що збіг передбаченого ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII строку не призводить до абсолютної неможливості вчинення виконавцем волевиявлення з приводу відкриття виконавчого провадження.

Продовжуючи розгляд справи, суд бере до уваги сформульовані законодавцем у приписах ч.1 ст.4 Закону №1404-VIII вимоги до виконавчого документа, де указано, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Оскільки законом не передбачено іншого, то суд доходить до переконання про те, що у виконавчому документі має бути зазначена лише одна адреса місця проживання боржника - фізичної особи та лише одна адреса місця перебування боржника - фізичної особи, позаяк законодавцем застосовано конструкцію, де використано іменник «адреса» в однині.

Указане повністю кореспондує приписам ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", згідно з якими місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; а місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Вирішуючи спір, суд додатково зважає і на приписи частин 1 і 6 ст.29 Цивільного кодексу України, де указано, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а також що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Проте, оскільки у спірних правовідносинах спеціальною нормою права є положення саме Закону №1404-VIII, то суд вважає, що у виконавчому документі має бути відображена лише одна адреса місця проживання боржника-громадянина та лише одна адреса місця перебування боржника-громадянина.

Між тим, у виконавчому написі за №900 від 28.02.2020р. міститься одночасно дві адреси проживання боржника-громадянина, а саме: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 .

Відтак, суд вважає, що згаданий виконавчий документ не відповідає вимогам ч.1 ст.4 Закону №1404-VIII і тому підлягав поверненню стягувачеві.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб'єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, надавши оцінку добутим доказам у їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України та підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Суд погоджується із аргументом приватного виконавця про відсутність як обов'язку, так і механізму перевірки правдивості відомостей виконавчого документа та заяви про примусове виконання, але змушений констатувати, що застосування критерію «об`єктивної істини» виключає правомірність владного управлінського волевиявлення, вчиненого на підставі недостовірних відомостей фактичної дійсності.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Оскільки до матеріалів справи не подано взагалі жодних доказів проживання чи мешкання боржника-громадянина за адресою у м. Києві, то позов належить задовольнити у зв`язку з недоведеністю об`єктивних даних про юридичну вірність та фактичну обґрунтованість судження про кваліфікацію території міста Києва у якості належного місця примусового виконання виконавчого документа за зобов`язаннями заявника.

При цьому, суд зазначає, що висновок суду про необхідність задоволення вимоги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження зумовлює також задоволення решти позовних вимог як похідних.

Клопотання приватного виконавця про залишення позову без розгляду через пропущення встановлено ст. 287 КАС України строку звернення до суду належить залишити без задоволення, оскільки питання дотримання позивачем строків звернення до суду із даним позовом вирішувалося судом при відкритті провадження у даній справі і з огляду на положення п. 3 розділу VI КАС України в редакції Закону України від 30.03.2020р. №540-IX і запроваджене правило незакінчення процесуальних строків у період дії карантину. Оскільки дана норма процесуального закону була спеціальною нормою права відносно випадку обчислення строків у період дії карантину, пов`язаного із протидією поширенню захворювання CОVID-19, то судом не встановлено ознак пропущення строків звернення до суду із даним позовом.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Клопотання про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. з приводу відкриття виконавчого провадження ВП №62151244.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. з приводу арешту коштів боржника ВП №62151244.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. з приводу розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №62151244.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 21.05.2020р. з приводу стягнення з боржника основної винагороди ВП №62151244.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.1 ст.271 КАС України 01.09.2020 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів із дати проголошення).

Суддя Сліденко А.В.