Справа № 160/5085/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Справа № 160/5085/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" до Дніпровської митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №UA110150/2019/200230/1 від 22.11.2019р., -

ВСТАНОВИВ:

08.05.2020р. (згідно відомостей Нової Пошти) Товариство з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" звернулося з адміністративним позовом до Дніпропетровської митниці Держмитслужби та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про коригування митної вартості товарів №UA110150/2019/200230/1 від 22.11.2019р.;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати у розмірі 5102,00 грн., які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ним до митного оформлення товару «Огірки свіжі, перець свіжий, врожай 2019» було подано ЕМД №UA110150/2019/248150 від 22.11.2019р., за ціною договору та подані документи, що підтверджують заявлену митну вартість товару відповідно до вимог ст.53 Митного кодексу України. За результатами здійснення контролю митної вартості товарів митницею не було визнано заявлену декларантом митну вартість товарів та було прийнято оспорюване рішення №UA110150/2019/200230/1 від 22.11.2019р. про коригування митної вартості товарів, у якому зазначено про відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та вказані розбіжності, що слугували підставою для невизнання митної вартості товарів та її коригування, які є аналогічними за своїм змістом та полягають у наступному: не підтверджено документально 100% оплату товару згідно умов з п. 3.1.1 контракту № F/142 від 19.04.2019; договірні відносини між перевізником та експедитором не підтверджено; митна декларація країни відправлення від 18.11.2019 №19AL74PO, яка в графі 44 під кодом 380 (рахунок-інвойс) зазначено наступний номер фінансового документу - 15, який до митного оформлення не надано. Позивач вважає наведене оспорюване рішення необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів митницею не зазначені обґрунтовані сумніви щодо заявленої декларантом митної вартості товарів, за наслідками яких розпочалась процедура консультацій та згідно яких скориговано митну вартість товарів; надані позивачем до митного оформлення документи, повною мірою підтверджують числові значення складових митної вартості, відомості в них не мають протиріч та розбіжностей, які б нe дозволяли митному органу провести обчислення митної вартості за основним методом; позивачем надано до митного оформлення банківські (платіжні) документи (свіфт) на підтвердження здійснення попередньої оплати у розмірі 80% від суми зазначеної в інвойсі № 49 від 11.11.2019р., який і було подано до митного оформлення, при цьому, відповідно до додаткової угоди №1 від 15.11.2019р. до Контракту №F/142 від 19.04.2019 було змінено суму специфікації №1 від 11.11.2019р. з 10260,32 євро на 9537,52 євро та між сторонами було укладено Специфікацію №1 від 15.11.2019р., якою було узгоджено поставку продукції у кількості 18619 кг на суму 9537,52 євро, а отже, посилання митниці на наявність розбіжностей в поданих документах стосовно оплати товару є безпідставними; умови оплати товару не є ціноутворюючим фактором, відсутність цієї інформації не може свідчити про заниження митної вартості товару; ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 31.03.2015р. у справі №21-127а15; відповідно до умов п.5.4. Договору про надання транспортно-експедиційних послуг №081118 від 08.11.2018р. розрахунок за перевезення мав здійснитися після подання митних декларацій, тому відповідно до вимог Наказу №599 та ст.53 Митного кодексу України на підтвердження вартості перевезення до всіх митних декларацій було надано: рахунок-фактуру, заявку на перевезення, договір на транспортування №081118 від 08.11.2018р., товарно-транспортну накладну (CMR), окрім того, пунктом 5.6. наведеного Договору передбачено, що вартість транспортно-експедиційного обслуговування визначається в заявках і включає в себе оплату послуг перевізника, а також витрати, понесені перевізником на оплату послуг інших осіб, залучених до виконання його зобов`язань, також інші витрати перевізника, що мали місце в процесі виконання цього Договору і передбачені ним, а тому товариство надало усі документи, що підтверджують транспорті витрати та необхідні і достатні для визначення митної вартості товару; експортна декларація країни відправника від 18.11.2019р. №19AL743P0 містить опис товару, вагу, продавця, покупця та його вартість та повністю співпадає з інформацією зазначеною в інвойсі та інших документах, наданих до митного оформлення та дає змогу впевнитись в заявленій декларантом митній вартості, разом з тим, експортна декларація країни відправника не є документом, зазначеним у частині другій статті 53 Митного кодексу України, як документ, який підтверджує митну вартість товарів та навіть розбіжності у ньому не можуть бути підставою для витребування додаткових документів та подальшого коригування митної вартості; у оспорюваному рішенні, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, орган доходів і зборів не навів жодних пояснень щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та не зазначив інформації і джерел, які використовувались митницею при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу всупереч положенням пунктів 2, 4 частини другої статті 55 Митного кодексу України. У відповіді на відзив посилається на ті ж самі обставини, а також і на те, що відповідно до умов договору про надання правничої (правової) допомоги №8 від 18.05.2020р., акт виконаних робіт може бути складено та надано суду тільки після винесення рішення по справі (а.с.124-132).

Ухвалою суду від 01.07.2020р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується змістом відповідної ухвали суду (а.с.106).

17.07.2020р., на виконання вимог вказаної ухвали суду, відповідач подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити позивачеві у задоволенні даного адміністративного позову в повному обсязі посилаючись на те, що 22.11.2019р. декларантом подано МД UA№110150/2019/248150, за якою заявлено товар №1 - огірки свіжі; врожаю 2019 року; виробник Frutamina, країна виробництва -Албанія; товар №2 - перець свіжий врожай 2019; перець білий - 1313 кг, перець червоний - 1172 кг; виробник - Frutamina; країна виробництва-Албанія. При аналізі поданих до митного оформлення документів інспектором було виявлено розбіжності в поданих документах, а саме: 1) декларантом було надано до митного оформлення банківський платіжний документ СВІФТ від 14.11.2019 року на суму 8208,00 євро з посиланням на подану проформу інвойс №49 від 11.11.2019 року, яка зазначає суму товару 10260,32 євро, а зазначення у позові про те, що додатковою угодою №1 від 15.11.2019 року до Контракту F/142 від 19.04.2019 року було змінено суму Специфікації №1 від 11.11.2019 року з 10260,32 євро на 9537,52 євро не пояснює яким чином платіжний документ поданий на cyму 8208,00 євро, так як надане платіжне доручення в іноземній валюті від 14.11.2019р., містить дані про оплату товару за контрактом F/142 від 19.04.2019р., проте без зазначення додаткової угоди; 2) в графі 44 копії митної декларації країни відправлення під кодом 380 (рахунок-інвойс) зазначено номер фінансового документу - 75, до митного оформлення документ за таким номером не подавався; 3) в поданих документах вказано, що умови поставки товару FCA Lushnje, тобто товар був позивачем отриманий у місті продажу, а отже всі подальші витрати були понесені безпосередньо ним, та як вбачається з відомостей заявлених декларантом, то заявлено 38639,84 грн. як додаткові витрати, однак, не надано платіжного документу, який підтвердив би сплату за транспортування саме в такому розмірі. Як зазначає відповідач, враховуючи виявлені за результатами перевірки розбіжності, неможливість підтвердження формування «дійсної вартості» згідно наданих документів, та визначення у повному обсязі всіх складових до вартості товару, у митниці відсутні підстави для перегляду рішення про коригування митної вартості, тому останнє є чинним. Відповідач вказує на те, що митну вартість було скориговано за резервним методом, оскільки її неможливо встановити за допомогою попередніх п`яти методів навіть із гнучким застосуванням. Окрім того, відповідач вказує на те, що в обґрунтування стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу позивачем до позову не додано жодного з передбачених статтею 134 KAC України документів, а саме не надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; відомості щодо часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) тощо. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на численні постанови Верховного Суду (а.с.109-115).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 31.08.2020р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" 12.06.2000р. зареєстроване як юридична особа за адресою: 49041, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Панікахи, буд. 15, перебуває на обліку як платник податку в Офісі великих платників податків ДПС, що підтверджується копіями виписки та витягу з ЄДРПОУ, наявними у справі (а.с.16-17,25-26).

19.04.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" як покупцем та ТОВ «Frutamina» (Албанія) як продавцем був укладений контракт №F/142, за умовами якого продавець продає, а покупець купує свіжі фрукти і овочі, згідно з асортиментом і за цінами, визначеними в наступних Специфікаціях до цього Контракту (а.с.36-43).

Пунктом 2.2 контракту визначено, що ціни на товар розуміються на умовах FCA Люшня, Албания та/або DAP Київ, Україна, та/або Дніпро, Україна відповідно до умов Інкотермс 2010, якщо інше не обумовлено в Специфікаціях і Інвойсах.

Пунктом 2.5 контракту визначено, що всі податки, мита і збори, а також інші витрати у зв`язку з виконанням цього контракту, які повинні оплачуватися в країні продавця, несе продавець, в країні покупця несе покупець (а.с.36-43).

Згідно специфікації №1 від 11.11.2019р. та попереднього рахунку-фактури №49 від 11.11.2019р. продавець зобов`язаний поставити, а продавець прийняти огірок свіжий, врожай 2019 - 17600 кг., перець червоний свіжий, врожай 2019 - 1456 кг., перець білий свіжий, врожай 2019 - 1456 кг. на загальну суму 10260,32 Євро на умовах поставки FСА Люшня, Албанія, попередня оплата 80%, 20% 2 дні після поставки (а.с.44,45,103).

Згідно додаткової угоди №2 від 15.11.2019р. до контракту сторони домовилися щодо зміни суми специфікації №1 від 14.11.2019р. до контракту №F/142 від 19.04.2019р. з 10260,32 євро на 9537,52 євро (а.с.48).

У зв`язку з чим було укладено специфікацію №1 від 15.11.2019р. та виставлено інвойс №50 від 18.11.2019р. згідно яких, зокрема, продавець зобов`язаний поставити, а продавець прийняти огірок свіжий, врожай 2019 - 16134 кг., перець червоний свіжий, врожай 2019 - 1172 кг., перець білий свіжий, врожай 2019 - 1313 кг. на загальну суму 9537,52 Євро (а.с.49-51).

Окрім того, 08.11.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" як клієнтом та ФОП ОСОБА_1 як експедитором був укладений договір транспортно-експедиційних послуг №081118, за умовами якого експедитор зобов`язується за рахунок і за плату клієнта надати клієнту послуги з організації та забезпечення перевезень експертного, імпортного, транзитного або іншого вантажу у відповідності до узгоджених заявок клієнта, при цьому, експедитор має право залучати до виконання своїх зобов`язань третіх осіб, термін проведення розрахунків за Договором становить 14 календарних днів з моменту прибуття транспортного засобу на митний термінал в Україні (а.с.65-74).

На підставі вищенаведеного контракту, на адресу позивача від вказаного вище продавця надійшов товар згідно Специфікацій №1 від 14.11.2019р., від 15.11.2019р., що є невід`ємними частинами контакту №F/142 від 19.04.2019р., рахунку-фактури №49 від 11.11.2019р., інвойсу №50 від 18.11.2019р., пакувального листа від 18.11.2019р., міжнародної товарно-транспортної накладної від 18.11.2019р., а саме: товар №1 - огірки свіжі врожаю 2019, всього 16134 кг, ціна товару 7098,96 євро; товар №2 - перець свіжий, врожай 2019: перець білий - 1313 кг, перець червоний - 1172 кг, всього на загальну суму 2438,56 євро, що підтверджується змістом копій відповідних документів та митної декларації (а.с.44-45,48-54,97-100,103,141-142).

Позивач зазначає, що на підтвердження заявленої митної вартості товарів разом із митною декларацією ним були надані всі документи, що підтверджують митну вартість ввезених товарів, які не містять розбіжностей у числових значеннях складової митної вартості товарів, містять повні відомості про ціну товару, що підтверджується змістом графи 44 ЕМД №UA110150/2019/248150 від 22.11.2019р. (а.с.141-142).

За результатами перевірки документів та відомостей, доданих до митної декларації, Митницею було встановлено наступне: 1) до митного оформлення надано банківський платіжний документ від 14.11.2019р. «Свіфт» щодо здійснення оплати товару у розмірі 8208,00 євро, у якому є посилання на контракт F/142 від 19.04.2019р., специфікації від 11.11.2019р. та від 15.11.2019р., а також рахунок №50, на підставі яких здійснено поставку оцінюваної партії товару не містять умов оплати за товар, а тому, 100% оплата товару згідно умов п.3.1 контракту F/142 від 19.04.2019р. не підтверджена документально; 2) поставка здійснюється на умовах FCA Lushnje (Албанія), до митного оформлення надано договір на перевезення оцінюваних товарів від 08.11.2018р. №081118, який укладено між ТОВ «ОМЕГА» та ФОП ОСОБА_1 , проте, відповідно до товаротранспортної накладної від 18.11.2019р. №00050/2019 безпосереднім перевізником є ПП ОСОБА_2 , проте, договірні відносини між експедитором та перевізником не підтверджено; 3) декларантом самостійно надано митну декларацію країни відправлення від 18.11.2019р. №19АL74РО, в графі 44 якої під кодом 380 (рахунок-інвойс) зазначено номер фінансового документу - 141 851 780 575, до митного оформлення такий документ не надано, що підтверджується копією оспорюваного рішення, наявною у справі (а.с.31-33).

Враховуючи виявлені недоліки за результатами розгляду поданих декларантом документів, Митницею було прийнято оспорюване рішення про коригування митної вартості товарів №UA110150/2019/200230/1 від 22.11.2019р., за якими заявлену позивачем митну вартість товарів №1, №2 було скориговано за резервним методом відповідно до вимог ст.64 МК України та визначена митна вартість товарів ґрунтується на раніше визначеній митній вартості відповідно за ЕМД від 22.11.2019р. №UA500110/2019/14831 та розраховується для товару №1 заявленої митної декларації на рівні 0,7213 Євро/кг, для товару №2 заявленої митної декларації на рівні 1,0820 Євро/кг, що підтверджується змістом копії відповідного рішення (а.с.31-33).

Позивач не погоджується із вищевказаним рішенням, просить визнати його протиправним та скасувати посилаючись на те, що ним були надані митному органу всі документи, які підтверджують митну вартість товарів, визначені ст.53 Митного кодексу України та розбіжності вказані митним органом не впливають на визначення митної вартості товару та не можуть бути підставою для витребування додаткових документів у декларанта за приписами ст.ст.52, 53 МК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

За приписами ч.1 ст.49 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

У відповідності до вимог ч.1 ст.52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом УІІ цього Кодексу та цією главою.

Частина 2 ст.53 Митного кодексу України визначає, що документами, які підтверджують митну вартість товарів є: 1)декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено,- банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Згідно до ч.3 ст.53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

У відповідності до вимог ч.5 ст.53 наведеного Митного Кодексу України встановлено, що забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені у цій статті.

Згідно до ч.1 ст.57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

У відповідності до вимог ч.3, ч.4 ст.57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі, якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості - ч.1 ст.54 Митного кодексу України.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу - ч.3 ст.54 Митного кодексу України.

Згідно до п.2, п.3 ч.4 ст.54 наведеного Кодексу, орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний, а саме:

- надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана;

- надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих у разі коригування митної вартості, а також щодо підстав здійснення такого коригування.

При цьому, у відповідності до вимог ч.7 ст.54 Митного кодексу України у разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

У відповідності до положень ч.1, ч.2 ст.256 Митного кодексу України відмова у митному оформленні - це письмове вмотивоване рішення органу доходів і зборів про неможливість здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через невиконання декларантом або уповноваженою ним особою умов, визначених цим Кодексом. У рішенні про відмову у митному оформленні повинні бути зазначені причини відмови та наведені вичерпні роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Таким чином, тлумачення вищенаведених норм у їх системному зв`язку між собою та з положеннями п.2 ч.4 ст.54, ст. 256 Митного кодексу України дозволяє дійти висновку, що повідомлення про надання додаткових документів, які надсилаються на адресу декларанта, а в подальшому - і рішення про коригування митної вартості повинні містити причини (сумніви) неможливості визначення заявленої митної вартості, а надання зазначених у них документів повинно усувати такі причини, при цьому, відмова у митному оформленні повинна бути аргументованою невиконанням вимог, що пов`язані саме з тими причинами, у зв`язку з якими органом доходів і зборів були витребувані додаткові документи.

Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товару.

Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

При цьому, митний орган зобов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Вищенаведений правовий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній у його постановах від 09.04.2019р. у справі №826/10733/15, від 24.04.2019р. у справі №810/2878/16, яка є обов`язковою до застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, зі змісту оспорюваного рішення про коригування митної вартості товару від 22.11.2019р. видно, що воно не містить будь-яких конкретних обставин, які викликали відповідні сумніви саме у числових значеннях складових митної вартості ввезеного товару, у них не наведено причин неможливості визначення митної вартості імпортованих товарів на підставі поданих декларантом документів, не наведено обґрунтування, які саме відомості у наданих документах містять розбіжності, які не дозволяють підтвердити числові значення складових митної вартості імпортованих товарів (а.с.31-33).

В той же час, проаналізовані судом додані до митної декларації документи, які були подані для підтвердження визначення декларантом митної вартості ввезеного товару, зокрема, копії контракту №F/142 від 19.04.2019р., Специфікації №1 від 14.11.2019р., рахунку-фактури №49 від 11.11.2019р., банківський платіжний документ від 14.11.2019р. на суму 8208,00 євро, додаткової угоди №1 від 12.11.2019р. до контракту, додаткової угоди №2 від 15.11.2019р. до контракту, специфікації №1 від 15.11.2019р., інвойсу №50 від 18.11.2019р., міжнародної товарно-транспортної накладної від 18.11.2019р. пакувального листа від 18.11.2019р., санітарного сертифікату №0075127 від 18.11.2019р., рахунку №А-17/11.3 від 22.11.2019р. на транспортно-експедиторські послуги (за маршрутом м. Люшня, Албанія - п/п Рені, Україна - 38639,84 грн.; за маршрутом п/п Рені, Україна - м. Дніпро, Україна - 25759,89 грн., всього на суму 64399,73 грн.), заявки №SM-8/2019 від 12.11.2019р. на транспортування та експедирування вантажів, договору про надання транспортно-експедиційних послуг №08112018 від 08.11.2018р., декларації виробника, вбачається, що вони не містили жодних розбіжностей у числових значеннях складової митної вартості товарів, що підтверджується їх змістом (а.с.36-60,65-78,97-105).

Оскільки під час митного оформлення митницею не було висловлено жодних обґрунтованих сумнівів щодо розбіжностей у числових значеннях складових митної вартості товарів у вищенаведених поданих декларантом документах щодо ціни товару про що свідчать аналіз змісту оспорюваного рішення про коригування митної вартості товару від 22.11.2019р., а тому слід дійти висновку, що наведені документи не містили жодних розбіжностей саме у числових значеннях складових митної вартості товарів.

Отже, у зв`язку з тим, що митний орган не навів жодних обґрунтованих сумнівів щодо неможливості визначення митної вартості товару за поданими декларантом документами, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не мав правових підстав для витребування додаткових документів у декларанта.

За викладених обставин та з урахуванням аналізу змісту наведених документів та норм митного законодавства, можна дійти висновку, що оспорюване рішення про коригування митної вартості ввезеного товару від 22.11.2019р. є протиправним, так як наведене оспорюване рішення суб`єкта владних повноважень не містить обґрунтованих сумнівів того, що надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх (повних) відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів; оспорюване рішення не містить причин неможливості визначення заявленої митної вартості за ціною договору, у ньому також не наведені вичерпні роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення товарів, що передбачено положеннями ч.1, ч.2 ст.256 Митного кодексу України.

Так, відповідачем, у оспорюваному рішенні, було повідомлено позивача про те, що у поданих до митного оформлення документах було виявлено відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, а саме: 1) до митного оформлення надано банківський платіжний документ від 14.11.2019р. «Свіфт» щодо здійснення оплати товару у розмірі 8208,00 євро, у якому є посилання на контракт F/142 від 19.04.2019р., специфікації від 11.11.2019р. та від 15.11.2019р., а також рахунок №50, на підставі яких здійснено поставку оцінюваної партії товару не містять умов оплати за товар, а тому, 100% оплата товару згідно умов п.3.1 контракту F/142 від 19.04.2019р. не підтверджена документально; 2) поставка здійснюється на умовах FCA Lushnje (Албанія), до митного оформлення надано договір на перевезення оцінюваних товарів від 08.11.2018р. №081118, який укладено між ТОВ «ОМЕГА» та ФОП ОСОБА_1 , проте, відповідно до товаротранспортної накладної від 18.11.2019р. №00050/2019 безпосереднім перевізником є ПП ОСОБА_2 , проте, договірні відносини між експедитором та перевізником не підтверджено; 3) декларантом самостійно надано митну декларацію країни відправлення від 18.11.2019р. №19АL74РО, в графі 44 якої під кодом 380 (рахунок-інвойс) зазначено номер фінансового документу - 141 851 780 575, до митного оформлення такий документ не надано.

Разом з тим, як вбачається зі змісту графи 44 ЕМД №UA110150/2019/248150 від 22.11.2019р. (а.с.142), позивачем було надано митному органу всі необхідні документи на підтвердження заявленої митної вартості товарів, вичерпний перелік яких визначено у ч.2 ст.53 Митного кодексу України, при цьому, митним органом не вказано яким саме чином вищезазначені виявлені розбіжності впливають на визначення числових значень складової митної вартості товару, з урахуванням надання для митного оформлення товару всіх встановлених законодавством необхідних документів.

Зазначення ж відповідачем у рішенні про коригування митної вартості товару про те, що у ході перевірки виявлені невідповідності та розбіжності у документах та відомостях, наданих до митного контролю, а також відсутнє підтвердження числових значень складових митної вартості товару та ціни, що фактично сплачена не можна вважати належним обґрунтуванням правомірності коригування митної вартості товарів та подальшої відмови у митному оформленні товарів відповідно до вимог п.2 ч.4 ст.54 Митного кодексу України.

З цього приводу Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011р. у справі "Рисовський проти України" у п.70, п.71 якого Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який, зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. Суд зазначив, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини у відповідності до вимог ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, Резолюцією Комітету Міністрів Європи 77 (31) від 28.09.1977 "Про захист особи відносно актів адміністративних органів" урядам держав-членів рекомендовано керуватися у своєму праві й адміністративній практиці принципами, які наводяться у додатку до резолюції. Ці принципи застосовуються для захисту осіб, як фізичних, так і юридичних, в адміністративних процедурах відносно будь-яких індивідуальних заходів або рішень, які були прийняті в ході здійснення публічної влади і які за своїм характером безпосередньо впливають на їхні права, свободи або інтереси (адміністративні акти).

Такими принципами, згідно з додатком до Резолюції, зокрема, є:

- право бути вислуханим, що означає, що щодо будь-якого адміністративного акта, який за своїм характером може несприятливо впливати на права, свободи або інтереси особи, така особа може пред`явити факти й аргументи та, у відповідних випадках, докази, що будуть враховані адміністративним органом;

- виклад мотивів, що означає, що якщо адміністративний акт є таким, що за своїм характером несприятливо впливає на права, свободи або інтереси особи, така особа отримує інформацію про мотиви, на яких він ґрунтується. Інформація про мотиви зазначається в акті або передається відповідній особі, за її запитом, у письмовій формі протягом розумного строку.

Перелічені принципи частково імплементовані у нормах Митного кодексу України, які передбачають проведення консультацій між митним органом та декларантом, вимогами цього кодексу щодо належного мотивування при витребуванні додаткових документів під час контролю правильності визначення митної вартості, щодо вичерпного роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення товарів.

Втім, обставини даної справи свідчать про відсутність практичної реалізації вказаних принципів в діяльності відповідача.

Відповідна правова позиція узгоджується і з позицією Верховного Суду, яка висловлена у його постанові від 12.04.2018р. у справі №820/2014/17 (адміністративне провадження №К/9901/448/17).

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, представником відповідача не було надано суду жодних доказів та не наведено жодних підстав щодо правомірності не зазначення у оспорюваному рішенні обґрунтованих сумнівів, які б перешкоджали митниці визначити митну вартість товару за заявленою позивачем ціною - ціною договору з урахуванням аналізу наданих документів та наведених норм митного законодавства.

Судом відхиляються посилання відповідача на те, що поставка здійснюється на умовах FCA Lushnje (Албанія), до митного оформлення надано договір на перевезення оцінюваних товарів від 08.11.2018р. №081118, який укладено між ТОВ «ОМЕГА» та ФОП ОСОБА_1 , проте, відповідно до товаротранспортної накладної від 18.11.2019р. №00050/2019 безпосереднім перевізником є ПП ОСОБА_2 , тому договірні відносини між експедитором та перевізником не підтверджено, оскільки згідно умов договору транспортно-експедиційних послуг №081118 від 08.11.2018р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" як клієнтом та ФОП ОСОБА_1 як експедитором, визначено, що експедитор має право залучати до виконання своїх зобов`язань третіх осіб, а отже, в такому випадку, у позивача (як у клієнта) не може бути документального підтвердження відносин між експедитором та перевізником (ПП ОСОБА_2 ) (а.с.65-74).

Є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача на те, що до митного оформлення надано банківський платіжний документ від 14.11.2019р. «Свіфт» щодо здійснення оплати товару у розмірі 8208,00 євро, у якому є посилання на контракт F/142 від 19.04.2019р., специфікації від 11.11.2019р. та від 15.11.2019р., а також рахунок №50, на підставі яких здійснено поставку оцінюваної партії товару не містять умов оплати за товар, а тому 100% оплата товару згідно умов п.3.1 контракту F/142 від 19.04.2019р. не підтверджена документально; декларантом самостійно надано митну декларацію країни відправлення від 18.11.2019р. №19АL74РО, в графі 44 якої під кодом 380 (рахунок-інвойс) зазначено номер фінансового документу - 141 851 780 575, до митного оформлення такий документ не надано, оскільки вказані розбіжності, не є недоліками (розбіжностями), які можуть вплинути на числові значення складових митної вартості товару, за умови, що ціна товару, яка зазначена в Специфікації №1 від 15.11.2019р., вартість транспортно-експедиторських послуг, визначена у заявці №SM-8/2019 від 12.11.2019р., рахунку-фактурі №49 від 11.11.2019р., інвойсі №50 від 18.11.2019р., рахунку №А-17/11.3 від 22.11.2019р. на транспортно-експедиторські послуги (за маршрутом м. Люшня, Албанія - п/п Рені, Україна - 38639,84 грн.; за маршрутом п/п Рені, Україна - м. Дніпро, Україна - 25759,89 грн., всього на суму 64399,73 грн.), не містять розбіжностей у числових значеннях митної вартості товарів, а тому вказані обставини не можуть бути безумовною підставою для відмови у прийнятті митної вартості товару, заявленої позивачем та коригування такої митної вартості.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом твердження представника відповідача про те, що у випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядного методу у рішенні зазначається лише докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом згідно наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012р. №598, оскільки нормами ст.256 Митного кодексу України регламентовано, що відмова у митному оформленні, у тому числі і коригування митної вартості повинно бути обґрунтовано із зазначенням причин відмови, а, відповідно, і наведення докладної інформації щодо оцінюваного товару та мотивів правомірності коригування за митними деклараціями які застосовані митним органом є обов`язком митного органу.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши з дотриманням вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень вищенаведеного оспорюваного рішення, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості товару відповідачем прийнято не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваного рішення про коригування митної вартості від 22.11.2019р. відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування наведеного рішення, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача понесених ним судових витрат в сумі 3000 грн. на професійну правничу допомогу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З аналізу вищенаведених процесуальних норм вбачається, що розподіл витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката адміністративним судом можливо здійснити лише за наявності сукупності доказів, якими такі витрати підтверджуються, а саме: договору про надання правничої допомоги; детального опису, часу, використаного на виконання робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем надані до суду довіреність №3 від 02.04.2020р., копії договору про надання правничої допомоги від 02.04.2020р. із Адвокатським об`єднанням «АЛМ», додаткової угоди №1 від 02.04.2020р. до наведеного договору, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Присяжнюк Л.П. від 08.10.2018р., платіжного доручення №302632476 (а.с.79-84,135-139).

При цьому, зі змісту договору від 02.04.2020р. та додаткової угоди №1 від 02.04.2020р. до договору вбачається, що клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання здійснити оскарження в судовому порядку рішення про коригування митної вартості товарів №UA110150/2019/200230/1 від 22.11.2019р. в суді першої інстанції (а.с.138).

Таким чином, аналіз змісту наданих документів щодо правничої допомоги не містить детального опису робіт (наданих послуг), часу, витраченого на виконання послуг адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не містить конкретизації вартості кожного з виду робіт, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи все вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, а також і приймаючи до уваги, що позивачем не було надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги із зазначенням конкретизації вартості кожного з виду робіт, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат в сумі 3000,00 грн. на професійну правничу допомогу.

При цьому, судом відхиляються посилання позивача у відповіді на відзив на те, що відповідно до умов договору про надання правничої (правової) допомоги №8 від 18.05.2020р., акт виконаних робіт може бути складено та надано суду тільки після винесення рішення по справі, оскільки, по-перше, правова допомога позивачеві надається згідно договору про надання правничої допомоги від 02.04.2020р. із Адвокатським об`єднанням «АЛМ» та додаткової угоди №1 від 02.04.2020р. до наведеного договору; по-друге, для надання до суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги із зазначенням конкретизації вартості кожного з виду робіт, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат, не обов`язково складати акт виконаних робіт; провадження у даній справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та справа призначена до розгляду без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, без проведення судових засідань, а тому у період з 30.06.2020р. (дата відкриття провадження у справі) по 31.08.2020р. (дата прийняття рішення у справі) у позивача було достатньо часу для надання до суду вищенаведених документів, причини їх не надання не вказані та необґрунтовані.

Окрім того, судом враховується і те, що відповідно до положень ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, а не з Державного бюджету України, як просить позивач у своєму позові.

За викладених обставин, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову у наведеній частині.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Дніпровської митниці Держмитслужби на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно платіжного доручення №302629456 від 24.04.2020р. у розмірі 2102,00 грн. (а.с.15,88).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" до Дніпровської митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №UA110150/2019/200230/1 від 22.11.2019р. - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської митниці Держмитслужби №UA110150/2019/200230/1 від 22.11.2019р.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. - відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Дніпровської митниці Держмитслужби (49038, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, 22, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОМЕГА" (49041, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Панікахи, буд. 15, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн. 00 коп. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п. 15.1 п. 15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва