Справа № 120/1037/20-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1037/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Комар П.А.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

01 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Матохнюка Д.Б. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він є особою постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи та має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також позивач вказує, що брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, а тому, на його думку, набув право на встановлення статусу інваліда війни. Однак, звернувшись до відповідача із заявою про надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, отримав відмову, оскільки не підтвердив факт участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову відповідача у наданні статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо встановлення статусу інваліда війни і зобов`язати видати посвідчення інваліда війни.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач має право на встановлення статусу «інваліда війни» та видачі відповідного посвідчення.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 18.10.2019 (категорія 1).

Згідно витягу із акту огляду у МСЕК серії 2-18 АВ № 027870 позивач має другу групу інвалідності безстроково, захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно експертного висновку Вінницької регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб з роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, на засіданні № 14 від 04.11.1991 з питань зв`язку захворювання з роботою по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, ОСОБА_1 встановлений діагноз: ІБС. Прогресуюча стенокардія напругу І-П ф.кл. коронаросклероз атеросклеротичний міокардіосклероз, Екстрасистолична аритмія НК І ст. Висновок: хвороба пов`язана з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_1 працював водієм у Вінницькому містобудівному управлінні № 4 та був відряджений до м.Чорнобиль із 12.08.1986 по 26.08.1986, ціль відрядження страт. об`єкт, надано завдання із перевезення ж/б виробів із Коростеня в Чорнобиль, що підтверджується посвідченням про відрядження № 491 та завданням по відрядженню (а.с. 10-11).

Позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» з наданням відповідного посвідчення інваліда війни відповідно до п.9 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Листом від 06.02.2020 № П-08-10112 відповідач повідомив, що для набуття статусу особи з інвалідністю з підстав, встановлених п.9 ч.2 ст.7 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту статусу інваліда війни», окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вказаний закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Довідка МСЕК про групу інвалідності належним чином підтверджує статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що позивач брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони Поліщуком А.К. не надано. Таким чином, для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни позивачу запропоновано надати управлінню відповідний документ (наказ чи розпорядження), щодо залучення останнього до складу формувань Цивільної оборони.

Не погоджуючись з такою відмовою та вважаючи її протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до статті 9 Закону № 796 особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 796-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції встановив факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Водночас, ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ.

Разом з цим, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон № 3552-ХІІ містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, докази, які містяться в матеріалах справи належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем не надано.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Із пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у тридцятикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ.

Висновки у цій справі узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а, від 7 червня 2018 року у справі №377/797/17, від 7 жовтня 2019 року у справі № 676/1505/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №826/5572/17, від 20 грудня 2019 року у справі № 315/594/15-а, від 27 квітня 2020 року у справі № 826/15761/17, від 14 травня 2020 року у справі № 686/20301/16-а.

Колегія суддів зазначає, що документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої відповідачу, щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, позивач не надав.

Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Матохнюк Д.Б. Совгира Д. І.