Справа № 200/1762/20-а
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 р. Справа№200/1762/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Циганенка А.І., за участі секретаря судового засідання Лопушанського Д.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Довбиш В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Слов`янського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів, Слов`янського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) в особі голови ліквідаційної комісії або ліквідатора заступника начальника Головного управління Національної поліції України в Донецькій області полковника поліції Остапчука Василя Васильовича, у якому просив:

- стягнути з відповідача матеріальну допомогу для оздоровлення при щорічній основній відпустці в розмірі 18087,57 грн.;

- стягнути з відповідача компенсацію втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги в розмірі 59101,95 грн.;

- стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2014 року по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що при проходженні служби в ОВС України матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних основних відпусток за період 2004 року по 2013 року не нарахована та не виплачена, у зв`язку з чим позивач вважає, що за відповідні періоди має законні підстави на її отримання разом із компенсацією у зв`язку із несвоєчасним отриманням при звільненні.

16 березня 2020 року від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов,у якому він просить відмовити у задоволені позову, посилається на те, що затвердженим кошторисом фонду грошового забезпечення з 2008 по 2013 роки не було передбачено витрат на виплату матеріальної допомоги, тому матеріальна допомога на оздоровлення не нараховувалася.

24 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області (а.с.9), ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (а.с.10).

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 (а.с.11) 03 липня 2001 року позивач прийнятий на посаду дільничного інспектора міліції (наказ №175о/с від 26 липня 2001 року), 12 серпня 2014 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ (наказ №1535 о/с від 12 серпня 2014 року).

Відповідно довідки-витягу від 04 грудня 2019 року (а.с.12) позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

З довідки Головного управління МВС України в Донецькій області від 04 грудня 2019 року №706лк (а.с.13) вбачається, що ОСОБА_1 перебував у відпустках:

- за 2004 рік, з 15 січня 2014 року по 14 лютого 2004 року;

- за 2005 рік, з 16 травня 2005 року по 16 червня 2005 року;

- за 2006 рік, з 03 січня 2007 року по 02 лютого 2007 року;

- за 2007 рік, з 13 червня 2007 року по 13 липня 2007 року;

- за 2008 рік, з 15 серпня 2008 року по 16 вересня 2008 року;

- за 2009 рік, з 14 серпня 2009 року по 20 вересня 2009 року;

- за 2010 рік, з 18 серпня 2010 року по 22 вересня 2010 року;

- за 2011 рік, з 08 серпня 2011 року по 14 вересня 2011 року;

- за 2012 рік, з 07 серпня 2012 року по 13 вересня 2012 року;

- за 2013 рік, з 07 серпня 2013 року по 13 вересня 2013 року.

Інформація про чергові щорічні відпустки позивача під час проходження ним служби в Слов`янському МВ за 2001-2003, 2014 роки відсутня.

Відповідно до довідки відповідача від 09 грудня 2019 року №17792/303/07-2019 (а.с.14-16) позивачу за період з 03 липня 2001 року по 12 серпня 2014 року нарахована та сплачена матеріальна допомога в сумах грудень 2007 року 1515,00 грн., липень 2011 року 1500,00 грн., грудень 2012 року 3000,00 грн., за червень 2014 року 6300,00 грн.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про міліцію» (чинного на час виникнення спірних правовідносин у 2002-2005 роках) форми і розміри грошового утримання працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року №926/26 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» (далі - Указ №926/26) з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

Зазначеним нормативно-правовим актом виплати визначені пунктом 2, на відміну від виплат, передбачених пунктом 3 цього Указу, не обмежувались розміром асигнувань, що виділяються на утримання цих органів та їх проведення було не правом, а обов`язком керівників органів внутрішніх справ.

Цей Указ набрав чинності з 01 грудня 1996 року та втратив чинність 01 січня 2008 року, відповідно до Указу Президента України від 18.12.2007 № 1234/2007 «Про внесення зміни до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України».

З 01 січня 2008 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».

Підпунктом 3 пункту 5 якої було надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при щорічній основній відпустці у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

На виконання зазначеної постанови та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наказом Міністра внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 затверджено та введено в дію з 01 січня 2008 року «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Пунктом 1.18 розділу І Інструкції №499 (в редакції до лютого 2010 року) визначено, що при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Пунктом 2.16 Інструкції №499 установлено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Таким чином, суд зазначає, що з 2008 року, виплата матеріальної допомоги була правом а не обов`язком керівника органів і підрозділів внутрішніх справ, разом з тим, таке право має здійснюватися у межах асигнувань, що виділяються на утримання таких органів, та залежить, зокрема, від ефективності службово-трудової діяльності того чи іншого працівника ОВС.

Щодо посилання позивача на Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону № 565-XII міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно статті 20 Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади.

Статтею 3 Закону №2011-XII визначено коло осіб, на яких розповсюджується дія цього Закону, а саме на

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №2011-XII військовослужбовці це громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України.

Таким чином, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджується на працівників міліції.

Відповідно до вимог вищезазначеної Інструкції №499 позивачу мала нараховуватись та сплачуватись матеріальна допомога для оздоровлення при щорічній основній відпустці в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, тобто: у січні 2004 року 451,00 грн.; у травні 2005 року 762,30 грн.

Доводи позивача, що у 2007 року йому не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення не підтверджуються доказами, наявними у матеріалах справи та, навпаки, спростовуються довідкою відповідача від 09 грудня 2019 року №17792/303/07-2019.

За таких обставин сума, яка підлягала сплаті при звільненні позивача зі служби в міліції, складає 1213,30 грн.

Що стосується вимог про стягнення компенсації втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифі на послуги в розмірі 59101,95 грн., суд зазначає наступне.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункту 2 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Отже, обчислення індексація грошових доходів підлягає доходи, які не мають разового характеру, оскільки матеріальна допомога на оздоровлення має разовий характер суд дійшов висновку про відмову у задоволені вимог в цій частини.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені за період з 13 серпня 2014 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У зв`язку з чим Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Всі належні при звільненні суми позивачу фактично не виплачені, а тому позов у даній справі поданий з дотриманням тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджений «Порядок обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку №100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100, пунктів 1.3. та 3. Інструкції 499 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення поліцейського обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням. При цьому, до розрахунку не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно довідки-витягу ГУ МВС України в Донецькій області від 04 грудня 2019 року днем звільнення позивача є 12 серпня 2014 року. Відповідно, останніми календарними місяцями роботи, що передують дню звільнення, є червень та липень 2014 року.

Згідно довідки Слов`янського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 09 грудня 2019 року № 17794/303/07-2019 грошове забезпечення у червні та липні 2014 року склало: 13146,07 грн.

Розрахунок середньоденного грошового забезпечення у червні та липні 2014 року: 13146,07 грн./42 робочих дні 313,00 грн. Саме з цієї суми має обраховуватись розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені за період з 12 серпня 2014 року по день фактичного розрахунку. Згідно виробничого календаря України з 12 серпня 2014 року по 20 серпня 2020 року в Україні було 1508 робочих днів, а тому станом на 20 серпня 2020 року середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку складає 472004,00 грн. (313,00 грн. середньоденне грошове забезпечення х 1508 робочих днів затримки).

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах по справах №821/1083/17, №761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У судовому засіданні позивач пояснив тривале незвернення до суду із цим позовом відсутністю позитивної судової практики зі спірних питань, що свідчить про обізнаність позивача стосовно його порушеного права, навмисне вичікування відповідних рішень суду, що в свою чергу призвело до штучного необґрунтованого об`єктивними причинами збільшення кількості днів затримки розрахунку.

Таким чином, суд, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь на користь ОСОБА_1 середнього грошового утримання за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в міліції в сумі 1500,00 грн.

Оскільки позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, останній компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 72-76, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 295, 297, 371, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Слов`янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Леніна, буд. 30; ) про стягнення кошті задовольнити частково.

Стягнути з Слов`янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в сумі 1213 (одна тисяча двісті тринадцять) гривень 30 копійок.

Стягнути з Слов`янського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в міліції в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу, його вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 20 серпня 2020 року.

Повний текст рішення складений 31 серпня 2020 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Донецького окружного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя А.І. Циганенко