Справа № 200/2900/20-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2020 року справа №200/2900/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Блохіна А.А., Міронової Г.М.,

секретар судового засідання Мирошниченко О.Л.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Павліхи С.М., діючого згідно довіреності від 10.01.2020 року № 40/35/33-51,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 6 травня 2020 року у справі № 200/2900/20-а (головуючий І інстанції Голуб В.А., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому, з урахуванням учточненого позову, просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.05.2019 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації за 10 календарних днів основної відпустки, як матері-одинички, з 2016 по 2019 рік за кожний прослужений рік;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.05.2019 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 10 календарних днів основної щорічної відпустки, як матері-одинички, з 2016 по 2019 рік за кожний прослужений рік (а.с. 65-68).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 6 травня 2020 року позовні вимоги - задоволені:

- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та як військовослужбовцю-жінці, яка є одинокою матір`ю, за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.05.2019 року;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.05.2019 року;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка є одинокою матір`ю, за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.05.2019 року за кожний прослужений рік (а.с. 90-94).

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі через порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення обставинам справи (а.с. 99-100).

В обгрунтування доводів посилався на те, що позивачем не доведено звернення до відповідача з документами в підтвердження статусу одинокої матері та вимогою надання додаткової відпустки. Крім того, судом не з`ясовано відношення позивача до права вибору однієї з підстав отримання додаткової відпустки, передбаченої ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлені такі обставини.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 20.07.2016 року та витягом із протоколу засідання комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 20.07.2016 року (а.с. 15, 23).

Згідно військового квитка та трудової книжки позивач з 10.05.2016 року по 10.05.2019 року проходила у службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 (а.с. 10-14, 17-22).

Згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.05.2019 року № 103 лейтенанта ОСОБА_1 звільнено в запас за пунктом «ґ» (через такі сімейні обставини: (якщо військовослужбовець висловив бажання продовжувати військову службу) наявність у військовослужбовця-жінки дитини віком до 18 років) відповідно до пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Виключено зі списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення та направлено для постановки на військовий облік до Краматорського МВК Донецької області. Позивач брала участь в антитерористичній операції або забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності у м. Слов`янську Донецької області під час служби у періоди: з 10.05.2016 року 18.07.2016 року, з 24.07.2016 року по 11.09.2016 року, з 17.09.2016 року по 02.10.2016 року, з 21.10.2016 року по 13.11.2016 року, з 26.11.2016 року по 26.02.2017 року, з 03.03.2017 року по 03.04.2017 року, з 17.05.2017 року по 14.06.2017 року, з 01.07.2017 року по 20.08.2017 року, з 09.09.2017 року по 23.10.2017 року, з 09.12.2017 року по 25.02.2018 року, з 06.03.2018 року по 12.03.2018 року та з 27.03.2018 року по 30.04.2018 року, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій і Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо у районах та в періодах зазначених заходів з 13.05.2018 року по 10.06.2018 року, з 19.06.2018 року по 12.08.2018 року, з 03.09.2018 року по 16.09.2018 року, з 27.09.2018 року по 07.01.2019 року, з 19.01.2019 року по 18.02.2019 року, з 08.03.2019 року по 24.03.2019 року, з 04.04.2019 року по 10.05.2019 року (а.с. 25).

Згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 від 09.04.2020 року № 129 на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини розмір складових грошового утримання, які входять до розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки, складав: посадовий оклад 4230 грн на місяць; оклад за військовим званням - 1130 грн на місяць; надбавка за вислугу років у розмірі 25 % - 1340 грн на місяць; премія 95% - 4018,50 грн на місяць; надбавка за виконання особливо важливих завдань 50% - 3350 грн (а.с. 51).

Позивач є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 25.03.2014 року та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 5 від 07.04.2018 року та № 5 від 14.04.2020 року (а.с. 16, 74, 76, 77, 84, 86-87).

В ході розгляду справи відповідач посилався на відсутність підстав для задоволеня позову в частині виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері у з`вязку з особливим періодом та відсутністю документів в підтвердження статусу одинокої матері (а.с. 34-37).

Відповідно до п.п. 17, 18, 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011) в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Згідно п. 21 ст. 10-1 Закону № 2011 у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Зазначені відпустки можуть бути надані декількома частинами (більше двох), без обмеження тривалості кожної з них.

Стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543) визначає, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій».

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивачка мала таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту наведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивачки виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Однак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не провів з нею усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2016 по 2019 роки.

Зважаючи на викладений аналіз, суд критично оцінює і відхиляє доводи відповідача, викладені у його відзиві на позовну заяву про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивачка не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриманні додаткові відпустки.

Припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано в один з таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; грошова компенсація відпустки особі.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові 16.05.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

Крім того, згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Таким чином, виплата грошової компенсації за додаткову відпустку допускається лише при звільненні.

В матеріалах справи наявний витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі Закон № 504) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону № 504 щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

Згідно ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Враховуючи встановлені обставини та наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що позивач має статус одинокої матері, з урахуванням відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011) військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця (абз. 3 ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011).

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011).

Посилання апелянта на абз. 3 ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011 є помилковим, оскільки не стосується спірних правовідносин, враховуючи те, що позивач має право на отримання компенсації за невикористанні дні додаткових підпусток за Законом № 3551 та Законом № 504.

На час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з нею усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачені частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» з 2016 року по 2019 рік.

На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Отже, відповідач не довів правомірність ненарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених статтею 19 Закону України «Про відпустки», п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На підставі викладеного, суд апеляційної інстацнії погоджує висновок суду першої інстанції про задоволеня позову шляхом визнання протиправною бездіяльності ВЧ 3035 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та як військовослужбовцю-жінці, яка є одинокою матір`ю, за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.05.2019 року, зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.05.2019 року, зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка є одинокою матір`ю, за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.05.2019 року за кожний прослужений рік.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 6 травня 2020 року у справі № 200/2900/20-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Повний текст постанови складений 2 вересня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Г.М. Міронова