Справа № 580/2221/20
Суддя: М.А. Білоноженко
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року справа № 580/2221/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Білоноженко М.А. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

23.06.2020р. до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить:

- скасувати наказ Головного управління ДФС у Черкаській області від 29.11.2019 року № 391-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління Головного управління ДФС у Черкаській області;

- стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2019 року по день ухвалення рішення включно, розмір якого на момент звернення до суду становить 69 725,18 грн;

- стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом ГУ ДФС у Черкаській області від 29.11.2019 року № 391-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено 02.12.2019 року позивача з посади головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління ГУ ДФС у Черкаській області, у зв`язку з реорганізацією державного органу, скороченням чисельності та штату працівників державного органу, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вказує, що в період з 30 вересня 2019 року по 02 грудня 2019 року (включно) (як в момент попередження, протягом дії попередження, так і в момент звільнення) позивачеві не запропоновано жодної наявної вакантної посади, окрім посади головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДПС юридичного управління, на період соціальної відпустки основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу її на роботу («декретне місце»), від якої позивач відмовився з огляду на наявність вакантних посад без додаткових «обтяжень». Позивачем звернуто увагу, що штатна чисельність працівників відділу (8 осіб) під час проведення реорганізації не скорочувалася, але позивачеві не було запропоновано посаду головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного підрозділу Головного управління ДПС у Черкаській області в порядку переведення, як це фактично відбулося з іншими працівниками відділу, як і не запропоновано усіх вакантних посад, наявних у державному органі.

Також, позивач зазначає, що незаконним звільненням йогу завдано моральної шкоди, оскільки душевні страждання та психологічний стрес викликали загострення хронічних хвороб, що підтверджується Процедурною картою пацієнта про проходження реабілітації з 06.12.2019 року по 23.01.2020 року, а також Довідкою про стан здоров`я від 25.05.2020 року.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

23.07.2020р., до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що ГУ ДПС у Черкаській області запропоновано позивачу наявну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДПС юридичного управління, на період соціальної відпустки основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу її на роботу («декретне місце»), від якої позивач відмовився без будь-яких зауважень та пояснень. Інші вакантні посади на час дії попередження в штатному розписі ГУ ДПС у Черкаській області були відсутні, відтак відповідач, при звільненні позивача, діяв у межах повноважень та спосіб визначений законодавством.

Крім того, зазначено про необгрунтованість позовної вимоги щодо стягнення заявленого розміру моральної шкоди, оскільки позивачем не наведено жодних доказів щодо наявності причинного зв`язку між діями відповідача при звільненні позивача та заподіянням йому моральної шкоди. Також не зазначено в чому саме полягає завдана шкода та не обгрунтовано заявлений розмір її стягнення.

29.07.2020р. ГУ ДПС у Черкаській області подано до суду пояснення, відповідно до яких, в період підбору керівником ГУ ДПС у Черкаській області кандидатур на посади до ГУ ДПС у Черкаській області, позивач тривалий час був відсутній на роботі, що не дало можливості запропонувати йому постійну роботу. Зазначено, що штатна чисельність управління правового забезпечення складає 19 посад, на які було призначено працівників. Звернуто увагу, що позивачеві запропоновано наявну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДПС юридичного управління, на період соціальної відпустки основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу її на роботу («декретне місце»), від якої позивач відмовився, що підтверджується викладеним у позовній заяві. Також вказано що позивачем не наведено обгрунтованих доказів наявності причинного зв`язку між діями відповідача при звільненні позивача та заявленого ним розміру моральної шкоди. Також не зазначено в чому саме полягає завдана шкода та не обгрунтовано заявлений розмір її стягнення.

30.07.2020р., від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому серед іншого, зазначено, що відповідача та третьою особою не надано до суду жодних доказів на підтвердження скорочення саме посади позивача, а також чисельності працівників у відділі супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДПС управління правового забезпечення ДПС у Черкаській області, що свідчить про безпідставне звільнення позивача та наголошено, що відповідачем не запропоновано позивачу всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до кваліфікації.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом із трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 встановлено, що позивач працював в органах податкової служби з 18.09.1996р.

З 27.07.2018р. позивач обіймав посаду головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління.

Штатна чисельність Головного управління ДФС у Черкаській області складала 705 штатних одиниць.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" від 19.06.2019 №537 постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1 (п. 1); реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2 (п.2), зокрема Головне управління ДФС у Черкаській області приєднати до Головного управління ДПС у Черкаській області.

Згідно з наказом ДФС України від 31.07.2019р. №7-рг розпочато реорганізацію головних управлінь ДФС в областях та м. Києві.

Наказом ДПС України від 12.07.2019р. №17 затверджено чисельність працівників територіальних органів Державної податкової служби України, зокрема, у Головному управління ДПС у Черкаській області 690 штатних одиниць.

Відповідно до попередження про наступне вивільнення, 30.09.2019р. позивача попереджено про реорганізацію державного органу, скорочення чисельності або штату працівників державного органу та наступне вивільнення з посади головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління з 02.12.2019р.

У попередженні зазначається, що пропозиція вакантних посад буде здійснюватись Головним управлінням ДПС у Черкаській області.

Судом встановлено, що під час попередження про заплановане вивільнення та після такого попередження відповідачем запропоновано позивачу посаду головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДПС юридичного управління, на період соціальної відпустки основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу її на роботу («декретне місце»), від якої позивач відмовився. Зазначена обставина вказана позивачем та не заперечується учасниками процесу.

Згідно з наказом ГУ ДФС у Черкаській області від 29.11.2019р №391-о (а.с. 20) припинено державну службу та звільнено 02.12.2019р. позивача з посади головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління Головного управління ДФС у Черкаській області, у зв`язку з реорганізацією державного органу, скороченням чисельності та штату працівників державного органу, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати згідно з ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ст. 44 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015р. № 889-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів;7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну п1лату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина 2 статті 1 Закону № 889-VIII).

Частинами 1, 2 статті 21 Закону № 889-VIII визначено, що вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 5 статті 22 Закону № 889-VIII (в редакції, яка діяла до 25.09.2019) у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції, що діяла до 25.09.2019р.) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі (пункт 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII).

Частина третя статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції, що діяла до 25.09.2019р., і яка була чинна на день попередження позивача про заплановане вивільнення) визначає, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Згідно з висновками Верховного Суду у постанові від 10.10.2018 у справі №816/979/17, що обов`язкові для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, враховуючи норми статті 5 Закону №889-VIII процедура вивільнення державних службовців з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу чи його реорганізації, за умови, що відсутня можливість пропозиції особі іншої рівноцінної посади державної служби або іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, регулюється законодавством про працю, зокрема, Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (стаття 42 КЗпП України).

Частинами 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Із аналізу положень Закону № 889-VIII вбачається, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 цього Закону регулюється нормами Кодексу законів про працю України, а саме статтями 40 та 49-2 КЗпП України.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи із тлумачення частини 1 статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 08.05.2019р. у справі № 806/1175/17, та від 28.02.2020р. у справі №807/819/16.

Як уже встановлено судом, позивач працював в органах податкової служби з 18.09.1996р. З 27.07.2018р. по 02.12.2019р. позивач обіймав посаду головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" від 19.06.2019р. №537 було реорганізовано Головне управління ДФС у Черкаській області шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у Черкаській області.

Штатна чисельність Головного управління ДФС у Черкаській області складала 705 штатних одиниць; чисельність працівників у Головному управління ДПС у Черкаській області зменшилась до 690 штатних одиниць.

30.09.2019р. позивача попереджено про реорганізацію державного органу, скорочення чисельності або штату працівників державного органу та наступне вивільнення з посади головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління з 02.12.2019р.

Під час судового розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами у справі, що з моменту попередження про наступне вивільнення (30.09.2019р.) і по дату звільнення з державної служби (02.12.2019р.) відповідачі не пропонували позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби) в Головному управлінні ДПС у Черкаській області за кваліфікацією позивача, окрім посади головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДПС юридичного управління, на період соціальної відпустки основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу її на роботу («декретне місце»), що свідчить про порушення процедури звільнення, а саме ст. 49-2 КЗпП України, п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

До реорганізації ГУ ДФС у Черкаській області позивач обіймав посаду головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління.

Як зазначено представником ГУ ДПС у Черкаській області, станом на 30.09.2019 року у штатному розписі ГУ ДПС у Черкаській області, відділ супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДПС управління правового забезпечення ГУ ДПС у Черкаській області налічував 8 посад, на які було призначено 8 працівників у порядку переведення з ГУ ДФС у Черкаській області без проведення конкурсу, згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу». Також зазначено, що штатна чисельність управління правового забезпечення складає 19 посад, на які було призначено працівників.

З даного приводу суд зазначає, що відповідачем не надано до суду жодних доказів зайняття всіх 19 посад в управлінні правового забезпечення у період з дня попередження про заплановане вивільнення (30.09.2019р.) до дня звільнення з роботи (02.12.2019р.) як і не надано доказів пропозиції жодної з посад за кваліфікацією позивача окрім посади, термін зайняття якої обмежений періодом соціальної відпустки основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного виходу її на роботу («декретне місце»).

Відповідачем також не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ніж позивач.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.07.2018 у справі №816/1232/17.

Враховуючи встановлені вище порушення процедури звільнення позивача, суд дійшов висновку, що наказ відповідача 1 від 29.11.2019р. №391-о є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд зауважує, що із аналізу норм статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення факту незаконного звільнення, орган, який вирішує спір, поновлює особу на посаді, яку вона займала до звільнення.

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача, суд дійшов висновку поновити позивача на попередній посаді - головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління Головного управління ДФС у Черкаській області.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки ГУ ДФС у Черкаській області (а.с.23) позивачу нарахована заробітна плата за жовтень - листопад 2019 року - 8527,51 грн., фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 17 днів; середньоденна заробітна плата 501,62 грн.

Період вимушеного прогулу з 03.12.2019 (наступний день після звільнення) до 31.08.2020 (дата ухвалення рішення суду в цій справі) становить 185 робочий день: грудень 2019 - 20 днів, січень 2020 - 21 день, лютий 2020 - 20 днів, березень 2020 - 21 день, квітень 2020 - 21 день, травень 2020 - 19 днів, червень 2020 - 20 днів, липень 2020 -23 дні, серпень 2020 - 20днів.

Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 92799,70 ?грн. (501,62 грн. х 185 робочий день).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Отже, стягненню підлягає сума заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст. 371 КАС України, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10313,31 грн. (501,62*20,56 (середня кількість робочих днів за час вимушеного прогулу)).

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Частиною друга статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не довів, що у зв`язку із його звільненням відповідачами, йому було заподіяно моральну шкоду, а саме: не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та заявленими обставинами погіршення здоров`я, як і не наведено обставин щодо заявленого розміру моральної шкоди.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 50000 грн., не підлягає до задоволення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні з огляду звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Черкаській області від 29.11.2019р. №391-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління Головного управління ДФС у Черкаській області.

Стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області (18002, м. Черкаси, вул. Хрещатик, буд. 235, код ЄДРПОУ - 39392109) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2019р. по 31.08.2020р. в сумі 92799,70 (дев`яносто дві тисячі сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 70 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження судових спорів за позовами платників податків до органів ДФС юридичного управління Головного управління ДФС у Черкаській області, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10313 (десять тисяч триста тринадцять) гривень 31 коп.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень, частини 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.А. Білоноженко