Справа № 9901/323/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

31 серпня 2020 року м. Київ№ 9901/323/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області
про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

10.06.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Верховного суду України з позовом до Пенсійного фонду України (далі - відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області (далі - відповідач-2), в якому просить суд:

- зобов`язати Пенсійний фонд України вчинити певні дії відносно порушення ним ст. 8, 22, 24, 48, 56, 68 Конституції України;

- відмінити рішення до закону, зокрема розділ 15 «Прикінцеві положення» доповнення пункту 4-3 від 03.10.2017 № 2148-VIII, які порушують Конституцію України;

- зобов`язати відповідача перерахувати пенсію з коефіцієнтом 0,60413, кратності 1,35 і виплатити заборгованість, починаючи з 01.10.2017 з цим коефіцієнтом до кінця дії цього закону.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за нормами якого було проведено перерахунок пенсій призначених до набрання чинності цим законом; обчислення розміру пенсії проводилося виходячи із загального стажу 44 роки 9 місяців 23 дні, коефіцієнт стажу 0,60413 з урахуванням кратності 1,35; 20.02.2019 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 124, у відповідності до якої проведено перерахунок раніше призначених пенсій із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, в розмірі 1,17; у 2017 році Пенсійний фонд України повідомив позивача, що його пенсія перераховується з коефіцієнтом 0,44750, кратність 1, проте таке рішення грубо порушує права позивача, встановлені ст. ст. 22, 48, 58 Конституції України; 25.11.2017 позивач звернувся до ПФ за поясненням на якій підставі йому зменшили коефіцієнт трудового стажу і 31.01.2018 ПФ повідомив позивачу, що 11.10.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів в Україні щодо підвищення пенсій», яким було внесено зміни до закону, згідно з якими пенсії, призначені відповідно до закону з 01.10.2017 перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, 2016 та з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%; проте, такий закон не відповідає Конституції України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Бучик А.Ю. (головуючий суддя), Желєзному І.В. та Рибачуку А.І.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12.06.2019 позовну заяву ОСОБА_1 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

09.10.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження у справі № 9901/323/19 за позовними вимогами про зобов`язання Пенсійного фонду України вчинити певні дії відносно порушення ним ст. 8, 22, 24, 48, 56, 68 Конституції України та зобов`язання відповідача перерахувати пенсію з коефіцієнтом 0,60413, кратності 1,35 і виплатити заборгованість, починаючи з 01.10.2017 з цим коефіцієнтом до кінця дії цього закону. Зазначеною ухвалою було відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо відміни рішення до закону, зокрема розділу 15 «Прикінцеві положення» доповнення пункту 4-3 від 03.10.2017 № 2148-VIII, які порушують Конституцію України.

20.11.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповдача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якій останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що Пенсійним фондом України не приймалося жодних рішень з питань пенсійного забезпечення позивача, які в розумінні приписів КАС України могли б бути оскаржені до суду; до того ж жодних дій щодо призначення або перерахунку пенсії позивача, а також жодних рішень стосовно пенсійного забезпечення позивача Пенсійним фондом України не приймалось; із змісту доданих до позовної заяви документів вбачається, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, а отже призначення, перерахунок та виплату здійснює зазначене управління ПФ України; відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами; для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду; позовна заява подана до суду 07.06.2019; водночас позивач стверджує, що дізнався про порушення своїх прав у жовтні 2017 року; за таких умов суду варто застосувати положення ст. 122, ст. 123 КАС України.

Окружним адміністративним судом м. Києва розглянуто питання дотримання позивачем строку на звернення до суду.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

В силу приписів ч. ч. 1, 2 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Як вбачається із тексту позовної заяви, позивач довідався про порушення своїх прав у жовтні 2017 року. До того ж, 25.11.2017 позивач звернувся до Пенсійного фонду України за поясненнями щодо підстав зменшення коефіцієнту трудового стажу і 31.01.2018 ОСОБА_1 отримав відповідь Пенсійного фонду України.

З наведеного вбачається, що позивач був обізнаний про можливе порушення своїх прав, свобод та інтересів принаймні у жовтні 2017 року, разом з тим, з відповідним позовом звернувся лише 10.06.2019, тобто з порушенням строку, передбаченого ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вже зазначалося вище, відповідачем-1 було подано до Окружного адміністративного суду м. Києва відзив, у якому зазначено про те, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, а тому, як наслідок, позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.

Варто відзначити, що матеріали справи місять докази відправлення відповідачем-1 поданого останнім відзиву на адресу позивача, що підтверджується реєстром відправки рекомендованих листів, у тому числі за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд відмічає, що жодних пояснень з приводу порушення строку від позивача не надходило. Також не надходило і заяв чи клопотань про поновлення строку на звернення до адміністративного суду.

Як вже зазначалось, відповідно до ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в його ухвалі від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19 (адміністративне провадження № К/9901/3023/20).

Верховний Суд у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 826/14417/18 (касаційне провадження № К/9901/7611/19) зазначив, що у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому, положення «повинна» (яке міститься у ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України) слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Схожий висновок викладено Верховним Судом у його постанові від 08.04.2020 у справі № 140/2513/19 (адміністративне провадження № К/9901/4012/20).

Крім того, суд вважає за необхідне також зазначити, що при вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (що в силу приписів ч. ч. 1, 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судом як джерело права).

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Зазначені висновки Європейського суду з прав людини використовуються і Верховним Судом, що, як приклад, відображено у його постанові від 26.02.2020 у справі № 826/14417/18 (касаційне провадження № К/9901/7611/19).

Проаналізувавши зміст позовної заяви та покликання відповідача-1 про пропуск позивачем строку на звернення до адміністративного суду, суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин для пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, та беручи до уваги те, що позивачем не наведено поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідно до вимог ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 122, ч. 3 ст. 123, п. 8 ч. 1 ст. 240, ст. ст. 243, 248 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.С. Пащенко