Справа № 260/1827/20
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2020-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

28 серпня 2020 року м. Ужгород№ 260/1827/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (не виплати грошової компенсації додаткової відпустки) за період з 11.08.2018 р. по день фактичного розрахунку - 08.05.2020 р. (609 днів) у розмірі 168422,50 грн., виходячи з розміру середнього грошового забезпечення 277,18 грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що він проходив військову службу за контрактом в Національній гвардії України за місцем дислокації військової частини в м. Ужгороді. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №192 від 10.08.2018 р. його виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з військової служби. Проте станом на дату звільнення повного розрахунку проведено не було, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Зазначені виплати відповідач здійснив тільки 23 квітня 2020 на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/546/20 від 13.04.2020 р. З огляду на вищенаведене вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, тобто до 08 травня 2020 року.

05 червня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 04.06.2020 р., відповідно до якого проти задоволення позову заперечив, мотивуючи тим, що норми ст. 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Так, зокрема, у разі наявності між працівником та роботодавцем спору про розміри належних до виплати при звільненні сум та такий спір вирішується у судовому порядку, то працівник не має права на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, а зобов`язання роботодавця виплатити встановлену судом заборгованість замінюється на зобов`язання виконати судові рішення. Звертає увагу суду на те, що необхідною умовою для покладення на роботодавця відповідальності за затримку виплати належних працівникові сум при звільненні є наявність вини такого. Разом з тим, військова частина НОМЕР_1 є бюджетною організацією та фінансується з бюджету, а тому діє тільки в межах отриманих бюджетних призначень. До прийняття постанови Верховного Суду у справі №620/4218/18 військова частина була переконана в правомірності своїх дій щодо не виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в умовах особливого періоду. З огляду на що вважає, що вина у діях військової частини у даному випадку відсутня. Більше того, позивач не звертався до військової частини про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, чим унеможливив досудовий порядок урегулювання спору. Також вважає, що позивачем порушено місячний строк звернення до суду, оскільки він дізнався про порушення своїх прав ще 11 серпня 2018 року під час звільнення.

03 серпня 2020 року відповідач надіслав до суду письмові пояснення, в яких звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у правовідносинах з приводу застосування норм ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, наведену у справі №560/2342/19.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сержант ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходив військову службу в Національній гвардії України, в тому числі, на посаді начальника їдальні (солдатської) ВМТЗ 4-го стрілецького батальйону.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі військова частина НОМЕР_1 ) №192 від 10 серпня 2018 року сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням за пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) з військової служби в запас ЗС України наказом командира частини від 10.08.2018 р. №46 о/с.

Станом на день звільнення 10 серпня 2018 року ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не виплачено.

Вважаючи таку бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року №260/546/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.08.2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.08.2018 року.

Вказане рішення набрало законної сили 13 травня 2020 року.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду 08 травня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 перераховано кошти у сумі 7890,64 грн.

З метою отримання компенсації за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно ст. 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Право військовослужбовців на відпустки гарантується нормами ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так, зокрема, ч. 8 ст. 101 зазначеного законодавчого акту передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року №260/546/20 підтверджено право ОСОБА_1 на додаткову відпустку як учасника бойових дій та визнано протиправність невиплати такої у день звільнення позивача з військової служби.

Вказане рішення суду набрало законної сили, а тому в силу норм ст. 78 КАС України вказана обставина не підлягає доказуванню.

Судом встановлено, що на виконання вказаного рішення суду відповідачем було виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Повнота виплати такої позивачем не оспорюється та не є предметом розгляду у даній справі.

Спірні правовідносини виникли з приводу застосування до військової частини НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої нормами ст. 117 Кодексу законів про працю України, за затримку розрахунку при звільненні, що проявилася у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Положеннями ч. 4 ст. 2 Закону №2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Слід зазначити, що ні Законом №2232-XII, ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17.

Відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненій працівника визначена Кодексом законів про працю (далі КЗпП України), зокрема нормами ст. 117.

Так, вказаною статтею встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чинок, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Вказана правова позиція узгоджується також з практикою Верховного Суду, висловленою у ухвалі від 21 січня 2020 року у справі № 560/2342/19, а також постановах від 24 січня 2018 року у справі №807/1502/15 та від 27 червня 2018 року у справі №810/1543/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: вул. Княгині Ольги, буд. 105, м. Львів, 79060, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у відповідності до вимог п. 15.5 Розділу VII Перехідних положень КАС України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017р.).

СуддяР.О. Ващилін