Справа № 480/1673/20
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 р. Справа № 480/1673/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Сумській області), в якій просив визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ Державної податкової служби у Сумській області від 07 листопада 2019 року № Ф-6404-54У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 26 539,26 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що оскаржувана вимога винесена не відносно нього, оскільки не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а за адресою, що була вказана у вимозі, був зареєстрований та проживав до листопада 2013 року. Крім того, у вимозі не було вказано РНОКПП та дату народження позивача. Також вказав, що відповідно до відповідей органів державної влади на його запити стосовно зареєстрованої за ним підприємницької діяльності, така за позивачем відсутня. Крім того, позивач працює у ТОВ «Торговий дім «Техекспо», та зазначеним товариством сплачено з нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Також він є пенсіонером за віком, а тому звільнений від сплати внеску.

Ухвалою суду від 30.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник ГУ ДПС у Сумській області подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а оскаржувана вимога від 07.11.2020 № Ф-6404-54 такою, що відповідає чинному законодавству. Так, вказав, що позивач (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований як фізична особа-підприємець з 12.05.1995. Відповідно до КОР платника рахується заборгованість по платежу «Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (код бюджетної класифікації 71040000) в сумі 18483,73грн. за 2017р.-ІІІ квартал 2019р.

Саме у зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 станом на 07 листопада 2019 року недоїмки зі сплати єдиного внеску в загальному розмірі 26539,26 грн., було сформовано та надіслано вимогу № Ф-6404-54 від 07.10.2019.

Позивач за наявності державної реєстрації фізичної особи-підприємця був платником єдиного внеску і був зобов`язаний відповідно до вимог Закону України № 2464-VІ та Інструкції № 449 у 2017-2019 роках сплачувати єдиний внесок у порядку і строки визначені вказаними актами, оскільки до 25.02.2020 значився як фізична особа-підприємець. Проте, свій обов`язок платника єдиного внеску не виконував та у визначені строки єдиний внесок не сплачував. У зв`язку з чим виникла недоїмка, за наявності якої сформована оскаржувана вимога.

Жодна з обставин, наведена в позовній заяві позивачем, не впливає на обов`язок ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця сплачувати єдиний внесок, а тому не може бути підставою для скасування вимоги.

Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому, не погоджуючись із запереченнями відповідача проти позову, просив позов задовольнити у повному обсязі. Зауважив, що посилання відповідача на те, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 12.05.1995 по 25.02.2020, не підтверджені жодними доказами та, при цьому, відповідачем не надано пояснень стосовно відсутності інформації про позивача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців як зареєстрованої фізичної особи-підприємця.

Представник ГУ ДПС у Сумській області подав заперечення на відповідь на відзив, в якій вказав, що не погоджується з доводами позивача про те, що оскаржувана вимога направлена на його адресу помилково та його не стосується, оскільки згідно баз даних ГУ ДПС у Сумській області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа - підприємець з 12.05.1995, а згідно відповіді Управління "ЦНАП м. Суми", яка надана позивачем як додаток до позовної заяви, ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець 12.05.1995 року за адресою АДРЕСА_1 . Даних щодо припинення підприємницької діяльності не знайдено.

Ухвалою суду від 12.06.2020 у ГУ ДПС у Сумській області витребувано докази на підтвердження реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, на виконання вимог якої представником відповідача було надано суду копію довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та інформаційну довідку з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України в Сумській області (а.с.107-110). При цьому, представник відповідача заявив клопотання про витребування реєстраційної справи позивача в Управлінні «Центр адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради, яке суд задовольнив та ухвалою від 03.08.2020 витребував у Управління «Центр надання адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради оригінал реєстраційної справи для огляду суду або ж належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований з 30.08.1988 по 15.11.2013 за адресою АДРЕСА_1 та з 22.11.2013 по теперішній час за адресою АДРЕСА_2 (а.с.112).

На виконання вимог ухвали суду від 03.08.2020 від Управління "Центр надання адміністративних послуг у м.Суми" Сумської міської ради надійшов лист, в якому відмічено, що в управлінні реєстраційна справа відсутня (а.с.117).

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , був зареєстрований з 30.08.1988 по 15.11.2013 за адресою АДРЕСА_1 та з 22.11.2013 по теперішній час за адресою АДРЕСА_2 (а.с.8-9,75-77).

Також, як вбачається з листів позивача, адресованих до Управління "Центр надання адміністративних послуг у м.Суми" Сумської міської ради (а.с.31,32,35,36) та до відповідача (а.с.46), ОСОБА_1 12.05.1995 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Станом на сьогодні відомості про реєстрацію позивача фізичною особою-підприємцем в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні, на ухвалу суду Управління "Центр надання адміністративних послуг у м.Суми" Сумської міської ради повідомило про відсутність реєстраційної справи відносно позивача (а.с.71,177).

27.11.2018 Головним управлінням Державної фіскальної служби у Сумській області відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6404-54, якою ОСОБА_1 , але з РНОКПП НОМЕР_2 (який не є РНОКПП позивача) було зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 15819,54грн. (а.с.28зворот).

17.11.2019 Головним управлінням Державної фіскальної служби у Сумській області відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6404-54У, якою позивача - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 26539,26грн. (а.с.24,27).

Як вбачається з відзиву на позовну заяву (а.с.82) та індивідуальної картки платника податків (а.с.86), доданої представником відповідача до відзиву, станом на 07.11.2019 у позивача була наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску в загальному розмірі 26539,26 грн., до якої, зокрема, увійшли:

розрахункова сума єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн.;

єдиний внесок за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

єдиний внесок за II квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

єдиний внесок за III квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

єдиний внесок за IV квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

єдиний внесок за І квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.;

єдиний внесок за II квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.;

єдиний внесок за III квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.

Позивач, не погодившись з нарахованою йому відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів недоїмкою зі сплати єдиного внеску, вважаючи, що така недоїмка нарахована не йому як зареєстрованій фізичній особі-підприємцю з РНОКПП НОМЕР_2 та з метою підтвердження такого, неодноразово звертався до відповідача з заявами, у відповідь на які йому надавалися відповіді про те, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 та РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на обліку як платник податків (а.с.30,45,47).

Також позивач звертався із заявами про надання відомостей про нього як зареєстровану фізичну особу-підприємця за РНОКПП НОМЕР_1 до відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Управління «Центр адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради (а.с.31), Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області (а.с.38), Сумського міського центру зайнятості (а.с.40), Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (а.с.42), та згідно відповідей на які позивачу було повідомлено листами щодо відсутності інформації про реєстрацію ОСОБА_1 за РНОКПП НОМЕР_1 як фізичної особи-підприємця (а.с.32,39,41,43).

Відтак, вважаючи оскаржувану вимогу неправомірною, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання її неправомірною та скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлено положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464), відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 якого єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI).

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених, зокрема, у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році ( з 01.01.2018 - кварталі) або окремому місяці звітного року ( з 01.01.2018 - кварталу), такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому, на виконання вимог статей 4, 6, 7, 8, 10, 12, 25 Закону №2464-VІ, Міністерством фінансів України наказом від 20.04.2015 №449 було затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція №449), відповідно до пункту 3 розділу VI якого органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску, платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному році (з 01.01.2018 - кварталі) або окремому місяці звітного року (з 01.01.2018 кварталу), законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС у Сумській області, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постанові від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).

Водночас, як встановлено судом, позивач з 2004 року по лютий 2020р. працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Техекспо». При цьому, роботодавець, зокрема, за спірний період (2017р.-2019р.) здійснював відрахування по сплаті єдиного соціального внеску із заробітку ОСОБА_1 у розмірі, що не нижче мінімального розміру (а.с.53).

Вказані обставини не були взяті відповідачем під час прийняття оскаржуваної вимоги, доказів на підтвердження отримання позивачем як фізичною особою-підприємцем доходу від своєї діяльності доходу не надано.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено судом, позивач з 09.12.2018 отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.54), а тому на підставі ч.4 ст.4 Закону №2464-VI є особою, яка звільняється від сплати за себе єдиного внеску з цього часу. В той же час вказані обставини відповідачем також не взято до уваги.

Крім того, у даній справі спірним є питанням саме наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати недоїмку зі сплати єдиного внеску відповідно до оскаржуваної вимоги.

Так, відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно із частиною другою статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01 липня 2004 року набрав чинності Закон України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV), яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

03 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким було внесено зміни до Закону № 755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

До того ж Законом № 1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.

Однак Закон №755-IV з внесеними до нього змінами Законами № 2390-VI та № 1155-VII не спростовують висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності.

Відсутність офіційного підтвердження у фізичної особи статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19, в якій Велика Палата Верховного Суду, крім іншого, відмітила, що статус фізичної особи є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Як встановлено судом, представник відповідача у відзиві та запереченні на відповідь на відзив посилається на те, що згідно баз даних ГУ ДПС у Сумській області ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрований як фізична особа-підприємець з 12.05.1995 (а.с.81,98), тобто, до прийняття Закону №755-IV. При цьому, з листа відповідача від 20.06.2019, вбачається (а.с.45), що на обліку у відповідача перебуває як платник податків фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_2 , тобто номер не позивача (а.с.45). При цьому, записів про проведення реєстраційних дій щодо позивача - ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_1 , як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не знайдено (а.с.71,109), так само як і відсутні відомості про позивача як зареєстрованого ФОП у базах Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області (а.с.39), Сумського міського центру зайнятості (а.с.41) та Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області (а.с.43).

На вимогу суду про надання оригіналу реєстраційної справи для огляду суду або ж належним чином завіреної копії реєстраційної справи щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований з 30.08.1988 по 15.11.2013 за адресою АДРЕСА_1 та з 22.11.2013 по теперішній час за адресою АДРЕСА_2 (а.с.112), Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради було надано пояснення, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомостей про запитувану особу з РНОКПП НОМЕР_1 не знайдено та відповідно реєстраційна справа відсутня (а.с.117). Докази того, що позивачем подавалась реєстраційна картка з метою включення відомостей про фізичну особу - підприємця в матеріалах справи відсутні.

Відтак, відсутність офіційного підтвердження у ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувана вимога не відповідає критеріям правомірності, встановленим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказане положення, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Сумській області суму судового збору в розмірі 840,80грн., сплаченого ним за подання позовної заяви згідно квитанцій від 13.03.2020 (а.с.7), а також судового збору у розмірі 630,60грн., сплаченого позивачем за подання заяви про забезпечення позову згідно квитанції №27644 від 11.05.2020 (а.с.92).

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Сумській області (40009, м.Суми, вул.Іллінська, буд.13, ) про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6404-54У від 07.11.2019, якою ОСОБА_1 зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 26 539,26 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області (40009, м.Суми, вул.Іллінська, буд.13, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок повернення сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80коп., а також судовий збір у розмірі 630,60грн. сплачений за подання заяви про забезпечення позову.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 31.08.2020.

Суддя І.Г. Шевченко