Справа № 520/1633/2020
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2020 р. справа № 520/1633/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Бондар О.В.,

за участю: позивача - не прибув, представника відповідача - Стольового М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківської міської ради (майдан Конституції, буд. 7,м. Харків,61003) про визнання протиправними та нечинними нормативно-правових актів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом в порядку статті 264 КАС України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та нечинним параграф 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1.14 рішення 29 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.08.2019 р. № 1705/19 «Про внесення змін до рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова»;

- визнати протиправним та нечинним параграф 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова»;

- визнати протиправним та нечинним параграф 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 5 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.04.2016 р. №225/16 «Про внесення змін до рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова»;

- визнати протиправним та нечинним параграф 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 8 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 14.09.2016 р. №331/16 «Про внесення змін до рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова»;

- визнати протиправним та нечинним параграф 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1.5 рішення 25 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 27.02.2019 р. №1478/19 «Про внесення змін до рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова».

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що параграф 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( з наступними змінами та редакціями) прийнято відповідачем всупереч вимог чинного законодавства та прямо впливає на право позивача на володіння та користування належного йому майном - тимчасовою спорудою, призначеною для торгівлі. Так, позивач вказав, що оскаржуваним рішенням зобов`язано демонтувати тимчасові споруди на території м. Харкова, до яких відноситься і торговий контейнер позивача, який знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Щепкіна, а відтак вказаним регуляторним актом порушуються права та законні майнові інтереси позивача.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказав, що оскаржуване позивачем рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( в частині п. 5.10 з наступними його змінами та редакціями) регулює покращення благоустрою міста Харкова, у тому числі і шляхом демонтажу тимчасових споруд, які знаходяться на земельній ділянці комунальної власності, документи щодо якої належним чином не оформлені. Поряд з цим, представник відповідача вказав, що рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( в частині п. 5.10 з наступними його змінами та редакціями) прийнято, затверджено та оприлюднено у законодавчо встановлений спосіб та з дотриманням необхідної процедури, а його зміст узгоджується з нормативно - передбаченим регламентом, враховуючи те, що забезпечення благоустрою м. Харкова відноситься до безпосередніх повноважень Харківської міської ради. У судовому засіданні 26.08.2020 року представник відповідача підтримав свою правову позицію та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання 26.08.2020 року не прибув, проте через канцелярію суду направив клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням у відпустці.

Суд не приймає до уваги вищезазначене клопотання позивача, з огляду на його необґрунтованість та ненадання до суду доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач у своєму клопотанні, враховуючи те, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості направити до суду свого представника для представлення інтересів.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті без позивача, за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Закон України «Про благоустрій населених пунктів» визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

В силу статті 12 Закон України «Про благоустрій населених пунктів» суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

У відповідності до статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила благоустрою території населеного пункту - це нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила включають, зокрема, порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів.

Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.

Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та з метою встановлення єдиних вимог щодо благоустрою території населених пунктів затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.11.2017 № 310 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.12.2017 за № 1529/31397) Типові правила благоустрою території населеного пункту (далі- Типові правила)

Згідно п. 2 Типових правил прилегла територія - територія, яка межує із об`єктом благоустрою (його частиною) або спорудою (тимчасовою спорудою), розташованою на об`єкті благоустрою по його периметру.

Відповідно до п. 3 Типових правил, ці Типові правила є підставою для розроблення і затвердження органами місцевого самоврядування правил благоустрою населеного пункту відповідно до статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів». У разі якщо відповідною сільською, селищною або міською радою не прийнято рішення про затвердження правил благоустрою населеного пункту застосовуються ці Типові правила.

Отже, вказана правова конструкція не має зобов`язального характеру щодо імперативної відповідності Правил благоустрою конкретного міста саме Типовим правилам благоустрою території населеного пункту відповідно до наказу Міністерства регіональноо розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 27.11.2017 року № 310 та використовується, зокрема, у разі якщо відповідною сільською, селищною або міською радою не прийнято рішення про затвердження правил благоустрою населеного пункту застосовуються ці Типові правила

Відтак, вказана норма права носить рекомендаційний характер та вказує на можливість ( а не обов`язок) органу місцевого самоврядування конструювати Правила благоустрою міста, лише опираючись на такі Типові правила благоустрою території населеного пункт, та, зазначаючи в Правилах благоустрою конкретного міста індивідуально визначені аспекти, які відповідають потребам конкретного міста та спрямовані на покращення умов благоустрою населеного пункту. Розроблення Типових правил викликане потребою виробити єдині базові підходи до благоустрою в населених пунктах по всій території України, а також сформувати методичні рекомендації до розроблення сільськими, селищними, міськими радами Правил благоустрою населених пунків.

При цьому, прямої заборони органам місцевого самоврядування у включенні до Правил благоустрою міста певних заходів благоустрою міста (зокрема, у вигляді демонтажу тимчасових будівель), згідно наданих повноважень, наказ Міністерства регіональноо розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 27.11.2017 року № 310 не містить, а відтак Правила благоустрою території міста Харкова ( в тому силі п. 5.10) не суперечить Закону України «Про благоустрій населених пунктів», а відтак посилання позивача на невідповідність Правил благоустрою території міста Харкова ( в тому силі п. 5.10) положенням Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та вимогам Типових правил є безпідставним та необґрунтованим.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Таким чином, Закон України «Про благоустрій населених пунктів» наділяє повноваженнями міські ради та їх виконавчі органи здійснювати самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів.

У розумінні Закону України «Про благоустрій населених пунктів» дії з демонтажу елементів благоустрою є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - це роботи щодо відновлення об`єкту благоустрою території), а орган місцевого самоврядування має повноваження приймати рішення про демонтаж об`єктів, якщо такі належать до тимчасових споруд у розумінні Правил благоустрою.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року по справі № 914/1092/18.

З огляду на викладене вище, Харківська міська рада наділена контролюючими повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста, зокрема, використовуючи такий засіб як демонтаж тимчасових споруд шляхом прийняття відповідного рішення.

Відповідно до розділу 2 Правил благоустрою території міста Харкова, затверджених рішенням 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціальнокультурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

За визначенням ч. 2 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

У відповідно до п. 1.7 рішення 29 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.08.2019 року № 1705/19 (у редакції, чинній на момент винесення припису) визначено, що тимчасова споруда - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно п.п. 5.10.2. рішення 29 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.08.2019 року № 1705/19, порядок передбачає механізм, підстави, терміни проведення на території міста Харкова демонтажу таких самовільно (незаконно) встановлених об`єктів малих архітектурних форм (зокрема, але не виключно лав, урн, парканів, огорож, альтанок, декоративних скульптур та композицій, пам`ятників тощо); тимчасових споруд (зокрема, але не виключно кіосків, ларків, палаток, павільйонів для сезонного продажу товарів, торговельних автоматів; атракціонних комплексів (зокрема, але не виключно надувних атракціонів, у тому числі водних, тощо); засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі (зокрема, але не виключно автомагазинів, автокафе, автокав`ярень, авторозвозок, лавок-автопричепів тощо); спеціального технологічного обладнання (зокрема, але не виключно низькотемпературних лотків-прилавків, холодильного обладнання, лотків тощо); об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, майданчиків, майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства, столиків, що не є капітальними спорудами; покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, механізмів нерухомого майна.

Самовільно (незаконно) встановлені об`єкти - об`єкти, розміщені на земельній ділянці комунальної власності без документів, що посвідчують право власності або право користування такою земельною ділянкою, та/або без отримання документа, який відповідно до вимог чинного законодавства, рішень Харківської міської ради, її виконавчого комітету дає право на встановлення на території міста Харкова такого об`єкта, та/або без відповідного договору, необхідність укладення якого визначено актами чинного законодавства, рішеннями Харківської міської ради, її виконавчого комітету (п. 5.10.3 рішення 29 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.08.2019 року № 1705/19).

Виявлення випадків самовільного (незаконного) встановлення об`єктів здійснюється Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, адміністраціями районів Харківської міської ради, у тому числі на підставі інформації, отриманої від виконавчих органів Харківської міської ради, посадових осіб, фізичних та юридичних осіб, із наданням фотознімка об`єкта та схеми його розміщення (п. 5.10.4 рішення 29 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.08.2019 року № 1705/19).

При виявленні безхазяйного майна, випадків самовільного (незаконного) встановлення об`єктів, зазначених у п. 5.10.2 цих Правил, з метою отримання інформації щодо наявності права на землю, права власності на об`єкт та документів, які відповідно до вимог чинного законодавства, рішень Харківської міської ради, її виконавчого комітету дають право на встановлення об`єкта (майна), органами визначеними у п. 5.10.4 цих Правил направляються запити до відповідних уповноважених органів, підприємств, установ, організацій. При виявленні самовільного (незаконного) встановлення елементів телекомунікаційної мережі отримання відомостей щодо наявності права на землю та права власності на такий об`єкт не є обов`язковим (п. 5.10.5 рішення 29 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.08.2019 року № 1705/19).

Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що демонтажу підлягають лише тимчасові споруди, які розташовані без достатніх правових підстав, і у тому випадку, якщо власник такої споруди самостійно не демонтував споруду у встановлений у приписі строк або якщо власник невідомий. При цьому, самочинно розміщеною тимчасова споруда вважається у тому разі, якщо відсутні дозвільні документи, визначені законом.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від 04.03.2020 року по справі №826/7508/16.

З огляду на викладене Харківська міська рада наділена самоврядними, контрольними повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста, приймає рішення про демонтаж об`єктів та вживає заходи із демонтажу елементів благоустрою шляхом прийняття відповідних рішень у межах повноважень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Цією ж статтею передбачено, що регуляторна діяльність - це діяльність, спрямована на підготовку, прийняття, відстеження результативності та перегляд регуляторних актів, яка здійснюється регуляторними органами, фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, територіальними громадами в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;

Відповідно до чинного законодавства "нормативно-правовий акт" - це офіційний письмовий документ, прийнятий чи виданий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, який спрямований на регулювання суспільних відносин, містить нормативні приписи (має неперсоніфікований характер, розрахований на багаторазове застосування і дія не вичерпується одноразовим виконанням)".

Згідно ст. 1 Закону № 1160-IV регуляторний орган - це, зокрема, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування.

З вищевикладеного вбачається, що регуляторний акт має нормативно-правовий характер і є обов`язковим до виконання, а одним із найголовніших етапів в процесі прийняття регуляторних актів є публікація проекту регуляторного акту, яка здійснюється задля втілення принципу прозорості та врахування громадської думки, закріпленого в ст. 4 Закону № 1160-IV.

У відповідності до ч. 2 ст. 13 Закону № 1160-IV, повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акту з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акту та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акту в мережі Інтернет.

З правової конструкції ч. 2 ст. 13 Закону № 1160-IV випливає, що, по-перше, кожний нормативно-правовий акт, що відповідає ознакам регуляторного акта, повинен супроводжуватись аналізом регуляторного впливу норм акта на державу, бізнес та громадськість, оприлюднюватись для одержання зауважень та пропозицій, а в проекті акта повинні бути передбачені індикатори його результативності.

По-друге, оприлюдненню підлягають як проект регуляторного акту, так і відповідний аналіз регуляторного впливу - документ, який містить обґрунтування необхідності державного регулювання шляхом прийняття регуляторного акта, аналіз впливу, який справлятиме регуляторний акт на ринкове середовище, забезпечення прав та інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави, а також обґрунтування відповідності проекту регуляторного акта принципам державної регуляторної політики.

З даного висновку слідує про обов`язковість оприлюднення проекту регуляторного акту і відповідного аналізу регуляторного впливу, що здійснюється з необхідності одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, чим, по суті, здійснюється забезпечення публічного обговорення проекту регуляторного акту.

Як вбачається з матеріалів справи, Харківською міською радою на 11 сесії 6 скликання прийнято рішення від 16.11.2011 року № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова».

Вказане рішення опубліковано в Єдиному міському реєстрі актів за посиланням http://kharkiv.rocks/reestr/658967, відтак є належним чином доведеним до відома територіальної громади.

В подальшому, пунктом 1 рішення 5 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.04.2016 р. №225/16, пунктом 1 рішення 8 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 14.09.2016 р. №331/16, пунктом 1.5 рішення 25 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 27.02.2019 р. №1478/19 , пунктом 1.14 рішення 29 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.08.2019 р. № 1705/19 внесено зміни до п. 5.10 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова».

Вказані зміни до регуляторного акту (рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова») опубліковано в Єдиному міському реєстрі актів за посиланням http://kharkiv.rocks/reestr, що не суперечить Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», оскільки у спірних правовідносинах регуляторним актом є саме Правила благоустрою території міста Харкова, а не акти прийняті на їх підставі.

Таким чином, враховуючи лист Державної регуляторної служби України від 13.03.2017 року № 13.19/57, суд зазначає, що зміни, внесені до основного регуляторного акту (п. 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова) самі по собі можуть бути регуляторними або не мати ознак регуляторного акта, а вказані зміни за своїм змістом не наділені характером регуляторних та носили технічний характер, то вказані обставини виключають необхідність проходження окремної процедури їх прийняття, як регуляторних актів, а тому суд не приймає посилання позивача в обґрунтування своєї правової позиції на лист Державної регуляторної служби України від 08.11.2019 року № 141/134.

Стосовно посилань позивача на те, що попередні зміни до п. 5.10 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» мали бути визнані такими, що втратили чинність, у разі прийняття нових, то суд зазначає, що вказаний пункт рішення Харківської міської ради неодноразово доповнювався, змінювався та викладався у новій редакції відповідними рішеннями Харківської міської ради, а відтак не є чинним у тих редакціях від 20.04.2016 р., від 14.09.2016 р, від 27.02.2019 р., в яких позивач його оскаржує.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів того, що в оскаржуваних редакціях (від 20.04.2016 р., від 14.09.2016 р, від 27.02.2019 р.) до позивача п. 5.10 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 № 504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» застосовано не було та, відповідно, застосовано не буде, оскільки він вже викладений у іншій редакції, а відтак позивач вже не може бути суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано такі норми.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вбачає неправомірність параграфу 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( з подальшими змінами п. 5.10 вказаних Правил) в тому, що вказані норми передбачають можливість зміни фізичного стану майна, що має наслідком обмеження правомочності власника користуватись таким майном та обмеження у здійсненні права власності.

Відтак, як вважає позивач, параграф 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( з подальшими змінами п. 5.10 вказаних Правил) перешкоджає ОСОБА_1 , саме як власнику майна (а не члену територіальної громади), у користуванні та розпорядженні його майном, на яке, на думку позивача, поширюються норми вказаних Правил благоустрою міста Харкова.

Так, позивач посилається на те, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі - продажу від 02.04.2012 року отримав у власність від ПАО «Концерн АВЄК и КО» контейнер з ролетою (2,95*5,5*2,6 (2,75) для здійснення торгівлі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Вказаний об`єкт за адресою АДРЕСА_2 був переданий ОСОБА_1 за актом прийому - передачі від 02.04.2012 року (а.с. 15).

Водночас, як в п. 5.10 Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова», так і подальших його змінах, унормовано лише загальний Порядок звільнення території м. Харкова від безхазяйного майна, самовільно розміщених об`єктів, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально - культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм, покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів, механізмів.

Тобто, у вищезазначеному нормативно - правовому акті не конкретизовано індивідуально - визначеного об`єкта, на якого поширюється його дія, зокрема і щодо об`єкта за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, лише у приписі № 2694 від 31.01.2020 року про усунення порушень шляхом демонтажу об`єкта, який прийнято за результатом здійснення заходів самоврядного контролю за актом обстеження земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт від 31.01.2020 року, конкретизовано об`єкта, який підлягає демонтажу, а саме: об`єкт - одноповерхова, металева полегшена конструкція збірного типу, має прямокутну форму, розміром орієнтовно 1 м*1,5 м, підключений до електромережі, блакитного кольору без логотипу, розміщений за адресою - АДРЕСА_2 .

Таким чином, враховуючи те, що вимоги припису № 2694 від 31.01.2020 року, який не оскаржується позивачем у межах даного позову та який прийнято на виконання Правил благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( з подальшими змінами п. 5.10 вказаних Правил) поширюються виключно на об`єкт, який розміщений за адресою - АДРЕСА_2, а позивач є власником об`єкта за адресою: АДРЕСА_2 , то позивачем не доведено причинно - наслідкового зв`язку між вказаним актом Харківської міської ради та правами, обов`язками позивача, що могло б вказувати на безпосереднє порушення законних інтересів саме позивача у спірних правовідносинах, як власника вказаного нерухомого майна, та як члена територіальної громади м. Харкова.

Відповідно до частини 2 ст. 244 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив: зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Отже, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача.

Між тим, позивачем в своєму адміністративному позові не конкретизовано, в чому саме полягає порушене спірним нормативно - правовим актом відповідача (з його змінами та доповненнями) право позивача, як члена територіальної громади, та не зазначено інших правових підстав для звернення до суду в порядку ст. 264 КАС України, окрім тих, які були надані судом вище.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам), є предметом судового захисту.

Отже, у спірних правовідносинах позивачу слід довести, а суду встановити, чи має позивач матеріально - правову зацікавленість (інтерес) в оскарженні спірного рішення Харківської міської ради та чи є він особою, щодо якого його застосовано, а також особою, яка є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З огляду на вимоги статтей 2,5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Аналогічну норму було передбачено у ч. 1 ст. 6 КАС України у редакції, що діяла до 15.12.2017.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У спірних правовідносинах, суд прийшов до висновку, що доводи позивача не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача, у тому числі і як члена територіальної громади м. Харкова.

Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу, та який порушений саме спірним рішенням (Правилами благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( з подальшими змінами п. 5.10 вказаних Правил).

При цьому, безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди, перебуваючи як в статусі члена територіальної громади м. Харкова, так і в статусі власника майна.

Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а посилання на порушення інтересу територіальної громади, частиною якої він є, і для якої цей інтерес має значення, не свідчить про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Окрім того, суд зазначає, що зазначений спір не є спором про право власності відповідача на тимчасову споруду, оскільки не позбавляє його права володіння, користування та розпорядження останньою, і позивачем не заявлено вимог про захист права власності способами, встановленими для захисту права власності.

Позивачем до суду не надано інших належних та допустимих доказів, що при прийнятті вказаного рішення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено по відношенню до будь-кого чи до будь-якої групи осіб, недобросовісно, нерозсудливо, з порушенням принципу рівності перед законом (з ознаками дискримінації) .

Інші доводи та аргументи, наведені сторонами, судом не оцінюються, позаяк не мають вирішального значення для правильного вирішення судового спору по суті.

Суд зазначає що Правила благоустрою території міста Харкова в редакції, затвердженій пунктом 1 рішення 11 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 16.11.2011 р. №504/11 «Про встановлення Правил благоустрою території міста Харкова» ( з подальшими змінами п. 5.10 вказаних Правил) в оскаржуваній частині прийнято в межах наданої компетенції з дотриманням процедури прийняття регуляторних актів, у відповідності до чинного законодавства України, та є належним чином доведені до населення та є чинними.

В той же час, позивачем не надано жодного допустимого доказу невідповідності оскаржуваного рішення правовим актам вищої юридичної сили, перевищення відповідачем повноважень при його прийнятті, що в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Крім того, у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» та в роз`ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначено, що підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб`єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 07.07.1989 у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини».

У рішенні від 17.10.1986 у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» суд зазначив, що з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

Cуд також враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04), в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Поряд з цим, надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29). Наведена позиція Європейського суду з прав людини також застосовується і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 28.08.2018 у справі №802/2236/17-а.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відтак, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірний нормативно-правовий акт прийнятий відповідачем в межах його повноважень, з дотриманням визначеної законодавством процедури попереднього оприлюднення його проекту, а спірне рішення разом з внесеними змінами, не порушує права та законні інтереси позивача, то виходячи з меж заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання протиправними та нечинними нормативно-правових актів - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 02 вересня 2020 року.

Суддя О.О. Горшкова