Справа № 240/12502/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12502/19

Головуючий у І інстанції: Горовенко А.В.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

31 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому (з урахуванням заяви від 05.02.2020 за вх.№2908/20) просила:

- визнати протиправною відмову Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області у внесенні змін до актового запису про шлюб №31 від 15.10.1977, складеного виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в національність нареченої з «українка» на «полька»;

- зобов`язати Житомирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області внести зміни в актовий запис про шлюб №31 від 15.10.1977, складеного виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в національність нареченої з «українка» на «полька».

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною відмову Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 04.12.2019 щодо внесення змін до актового запису про одруження №31 від 15.10.1977, складеного виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із зазначенням у графі національність нареченої "полька" замість "українка".

Зобов`язано Житомирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису про шлюб №31 від 15.10.1977, складеного виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме у графі "національність нареченої" змінити з "українка" на "полька".

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що відповідно до статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав, які у випадку звернення позивача - відсутні. Відповідач стверджує, що при прийнятті оскаржуваного рішення діяв у спосіб, визначений діючим законодавством та у межах наданих йому повноважень.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.07.1959 ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 24.07.1959 в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис №45. У графі відомості про батька зазначено « ОСОБА_5 », національність - «українець», у графі відомості про матір « ОСОБА_6 », національність - «полька» (а.с.12-12 зворот).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №9 від 25.08.2015 виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області 15.10.1977 складено актовий запис №31 про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У подальшому, 01.12.1988 Корольовським райвідділом реєстрації актів цивільного стану м.Житомира складено актовий запис про розірвання шлюбу №546 (а.с.18-18 зворот).

Позивач звернулася до Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області із заявою про внесення змін у актовий запис про шлюб №31 від 15.10.1977, складеного виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області, на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме: виправити національність нареченої з «українка» на «полька», що не заперечується сторонами.

04 грудня 2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за результатами розгляду заяви позивача складено висновок про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану (далі - Висновок) (а.с.22-23).

Відповідачем у Висновку зазначено, що згідно з актовим записом про народження позивачки №45 від 24.07.1959 у графі «відомості про батьків» зазначено: національність батька - «українець», національність матері - «полька».

Однак, згідно з актовим записом про народження дитини позивачки №57 від 01.11.1978, складеним виконавчим комітетом Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, національність її матері вказана "українка".

В актовому записі про другий шлюб позивачки №31 від 15.10.1977, складеному на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області, національність нареченої (тобто позивачки) вказана - "українка".

Крім того, згідно з актовим записом про розірвання шлюбу заявника №546 від 01.12.1988, складеним Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, національність позивачки вказана - "українка".

Також у Висновку зазначено, що при реєстрації шлюбу, народження дитини, розірвання шлюбу заявника було обрано національність батька, що підтверджується даними, вказаними у актовому записі про шлюб заявника, а саме у графі «відомості про осіб, що одружуються» зазначено національність нареченої - «українка».

Беззаперечних доказів про факт допущення відповідачем помилки при реєстрації шлюбу заявника у графі «національність нареченої», на думку відповідача, немає.

З урахуванням викладеного, та відповідно до Правил №96/5 відповідачем у Висновку вказано про неможливість внести зміни до актового запису про шлюб заявника №31 від 15.10.1977, складеного виконавчим комітетом Ліщинської сільської ради Житомирського району Житомирської області на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме: виправити національність нареченої з «українка» на «полька». Відмова мотивована відсутністю підтверджуючих документів та тим, що при державній реєстрації шлюбу заявника відділом реєстрації актів цивільного стану не було допущено помилки (а.с.22-23).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача у спірних правовідносинах є неправомірними. При цьому, суд першої інстанції врахував позицію Європейського суду з прав людини, приписи Закону України "Про національні меншини України" та дійшов висновку, що особа (позивач у справі) має право самостійно вирішувати чи належить вона до національної меншини, а перешкоджання з боку держави у цьому є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись із заявою до Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, бажала внести зміни до актового запису про шлюб, зазначивши факт її належності до польської національності з урахуванням національності матері «полька», а тому оскаржує протиправну, на її думку, відмову органу реєстрації актів громадянського стану, оформлену висновком від 04.12.2019 щодо внесення змін до актового запису від 15.10.1977 №31.

Отже спірні правовідносини пов`язані з відмовою відповідача внести зміни (зазначити факт належності позивача до польської національності) до актового запису про її шлюб, який відмінний від існуючого запису акту цивільного стану.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.49 Цивільного Кодексу України (ЦК України) актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків.

Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо.

Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Аналогічні за змістом приписи закріплені у ст. 2 Закону України від 01 липня 2010 року №2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (Закон № 2398-VI).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №2398-VI державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Тобто, реєстрації дій/подій, що впливають на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону №2398-VI внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану також регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (Правила).

Відповідно до п. 1.1. розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції (відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством.

На підставі ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У пункті 2.13 Правил зазначено, що підставою для внесення змін до актових записів цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану.

У справах про оскарження відмови внести за заявою особи зміни до актового запису цивільного стану суд за правилами адміністративного судочинства вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення, зокрема, перевіряє чи відповідні рішення прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Завдання адміністративного суду у таких справах полягає, насамперед, у перевірці додержання процедури розгляду та прийняття органом реєстрації актів цивільного стану відповідного рішення. Адміністративний суд, розглядаючи такі справи, не вправі вийти за межі їх публічно-правових аспектів і встановлювати юридичні факти, що мають значення для внесення змін до актових записів цивільного стану.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 26.03.2019 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 425/2737/17.

У даній справі позивач звернулась до суду за захистом права на забезпечення органом державної влади її особистого немайнового права (ч. 1 ст.273 ЦК України) на відображення у актовому записі про шлюб належність позивача до польської національності (за національністю матері), а не щодо оскарження підстав відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису цивільного стану.

У позовній заяві відсутні доводи передбачені ч. 3 ст. 2 КАС України, щодо неправомірності вказаної відмови відповідача, а наявна лише вимога позивача зобов`язати відповідача внести зміни до актового запису.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

Колегія суддів вважає, що в контексті даних правовідносин має місце встановлення факту приналежності позивача до польської національності за національністю батька позивача без урахування національності матері та приписів законодавства, яким було врегульовано визначення національності особи за умови різної національності батьків дитини. Позивач фактично намагається не відновити свою національність, а встановити факт приналежності її до польської національності та спростувати факт, що останньою при отриманні паспорта громадянина СРСР було обрано національність "українка".

Враховуючи викладене, за сутністю спору дана справа підлягає розгляду місцевими загальними судами в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та згідно п.24 цього рішення полягає у такому: «Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, приходить до висновку, що даний спір не носить ознак публічно-правового характеру, не може бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції, та як наслідок підлягає комплексному вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 319 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції, не дослідивши всіх обставин справи, дійшов помилкового висновку щодо вирішення даного спору за правилами адміністративного судочинства, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції в силу приписів частини 1 статті 239 КАС України роз`яснює позивачу, що даний спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії закрити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.