Справа № 520/8270/2020
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2020-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 серпня 2020 р. № 520/8270/2020
Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у несвоєчасному остаточному розрахунку на загальну суму 45413,58 грн у вигляді суми середнього заробітку за робочі дні з 20.02.2020 по 08.05.2020, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.02.2020, яке складало 17994 грн; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) компенсацію за невчасно виплачений дохід на загальну суму 45413,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії відповідача є неправомірними та такими, що не відповідають вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, та була отримана ним 06.07.2020 про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

28.07.2020 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог та зазначив, що оскаржувані позивачем дії є правомірними та вчиненими з дотриманням вимог чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ).

З військової служби позивача було звільнено наказом Начальника Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07.02.2020 №60-ОС за підпунктом а) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.

Наказом Начальника Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19.02.2020 №87-ОС позивач був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.02.2020.

Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), здійснював нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення, у тому числі здійснив остаточний розрахунок з позивачем при його звільненні.

Згідно з ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особовою складу військової частини.

Відповідно до пункту 293 Положення про походження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

У 2015 році позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 30.04.2015.

Однак, відповідачем на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (20.02.2020), зі позивачем не було здійснено розрахунок за всіма видами забезпечення, зокрема: 28.02.2020 позивачу було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2020 рік у розмірі 1799,40 грн, компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 50383,20 грн, грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 17994,00 грн, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 1800,00 грн, відповідно копії виписки з Приват Банку, яка наявна в матеріалах справи.

19.03.2020 позивачу було виплачено індексацію за період з липня 2015 року по липень 2016 року у розмірі 314,20 грн, згідно копії виписки з Приват Банку та листа відповіді з військової частини НОМЕР_1 .

30.03.2020 позивачу було виплачено індексацію за період з серпня 2016 року по березень 2018 року у розмірі 2826,40 грн, згідно копії виписки з Приват Банку та листа відповіді з військової частини НОМЕР_1 .

08.05.2020 позивачу було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 24338,18 грн, відповідно копії виписки з Приват Банку та листа відповіді з військової частини НОМЕР_1 .

Тобто, відповідачем здійснено остаточний розрахунок належних позивачу сум при звільненні лише 08 травня 2020 року, що складає 2 місяці та 17 днів (78 днів) з 20.02.2020 - дня виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ).

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Такої самої позиції дотримується Верховний Суд у постанові №620/1982/19 від 22 січня 2020 року.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, Провадження №11-1329апп18 наведена наступна правова позиція:

«... Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21 -1765а15, зазначивши, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...»

«...При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)...»

Аналогічна позиція висловлена у п. 50 Постанови Великою Палатою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №810/451/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Та зазначив:- «...Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що правовий висновок Верховного Суду України у справі №21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин...»

Верховний суд по справі №21-1765а15 зазначив наступне: «...не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...»

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невчасно виплачений дохід на загальну суму 45413,58 грн, суд зазначає наступне.

Нарахування суми компенсації за невчасно виплачений дохід належить до дискреційних повноважень відповідача.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача, а отже, не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму компенсації за невчасно виплачений дохід, що складає 45413,58 грн, яку визначив сам позивач. Дана сума підлягає визначенню не судом, а саме відповідачем за наслідками виконання рішення суду.

Крім того, як зазначалось раніше, в спірних правовідносинах підлягають застосуванню ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а не Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати", тому нарахуванню та виплаті підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на вищевикладене, дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), яка полягає у несвоєчасному остаточному розрахунку з ОСОБА_1 на загальну суму 45413,58 грн у вигляді суми середнього заробітку за робочі дні з 20.02.2020 по 08.05.2020, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.02.2020, яке складало 17994,00 грн, суд зазначає, що фактично вона поглинається покладанням обов`язку на відповідача щодо нарахування та виплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та є належним способом захисту порушеного права позивача на отримання відповідних грошових коштів. Таким чином, відсутні підстави для її задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 19, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Херсонського прикодонного загону ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості з 20 лютого 2020 року по 08 травня 2020 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Панов М.М.