Справа № 810/1207/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 року справа № 810/1207/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів головуючого судді Кушнової А.О., суддів Дудіна С.О., Щавінського В.Р., розглянув в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Київської митниці Держмитслужби про стягнення заробітної плати

Суть спору: у квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (т.1, а.с.137-139), просив:

- стягнути з Державної фіскальної служби України 758 686,69 грн., які складаються з: 412179,52 грн. - заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням і затримкою виконання рішення щодо поновлення на посаді; 309483,17 грн. - компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат; 37024,00 грн. - компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки;

- зарахувати час вимушеного прогулу до спеціального трудового стажу та зобов`язати відповідача зробити всі відрахування відповідно до діючого законодавства для зарахування цього стажу при отриманні пенсії в майбутньому;

- привести запис у трудовій книжці до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2011 у справі № 2а-9431/10/1070 визнано незаконними дії Державної митної служби України щодо припинення перебування на державній службі позивача; визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України від 28.10.2010 № 2054-к в частині припинення перебування позивача на державній службі в митних органах України; зобов`язано поновити позивача на державній службі в митних органах України на посаді заступника начальника відділу митного оформлення № 2 Бориспільської митниці.

Проте, судом у відповідності із ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не вирішено питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.

Позивач звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, проте ухвалою суду від 09.02.2016 йому було відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що його право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення має бути поновлено судом у цій справі.

Крім того, зазначає, що постанову Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2011 у справі № 2а-9431/10/1070 відповідачем виконано лише 22.04.2015, внаслідок чого позивачу на підставі статті 236 КЗпП України належить середній заробіток за час затримки у виконанні цієї постанови.

Також, вважає, що йому на підставі статті 82 КЗпП України належить компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням та період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у відповідності із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат».

Крім того вказує, що відповідач при виконанні рішення суду про поновлення його на роботі не вчинив у його трудовій книжці запис, що не відповідає вимогам законодавства, а також не сплатив із виплаченого йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу обов`язкові відрахування до спеціальних фондів, з якими законодавство пов`язує наявність у особи стажу, необхідного для призначення пенсії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2016 відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено справу розглядати колегією суддів. Закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.06.2016 (т.1 а.с. 98) залучено до участі у справі як відповідача Київську митницю ДФС.

Державна фіскальна служба України, заперечуючи проти позову, вказує, що позов подано з порушенням встановлених процесуальним законом строків для звернення до адміністративного суду, а також зазначає, що оскільки облік використання робочого часу позивача, нарахування та виплата заробітної плати, інші розрахунки з позивачем Державною митною службою України, правонаступником якої є Державна фіскальна служба України, не здійснювались - остання не є належним відповідачем за даним позовом.

Київська митниця ДФС, заперечуючи проти позову, вказувала, що у трудових правовідносинах з ОСОБА_1 не перебувала; стаж роботи позивача визначено з урахуванням періоду вимушеного прогулу; позивачем неправильно розраховано розмір середньоденного заробітку, а вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мала розглядатись в межах справи про поновлення на роботі; позивачем не оскаржено наказ Київської митниці Міндоходів від 22.04.2015 № 17-о «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині виплати йому компенсації за невикористану відпустку, а отже він з виплаченою сумою погодився; обов`язку виплати позивачу доходів не наставало, у зв`язку з чим безпідставними є вимоги про стягнення компенсації втрати частини цих доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь позивача суму заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 342452,45 грн. та грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 30815 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 апеляційні скарги Державної фіскальної служби України, Київської митниці ДФС залишено без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 - без змін.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 8791,64 грн.

Стягнуто з Київської митниці ДФС за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 8791,64 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.12.2019 касаційні скарги Київської митниці ДФС та Державної фіскальної служби України задоволено частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 скасовано, адміністративну справу №810/1207/16 направлено на новий судовий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Верховний Суд у постанові від 16.12.2019 вказав, що в ході розгляду даної справи суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях не навели детальних розрахунків, з яких вони виходили при вирішенні спору, тобто, не розмежували розрахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, що позбавляє касаційний суд можливості перевірити правильність таких розрахунків і надати їм оцінку.

Водночас, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що оскільки оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі, за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то вона, як і середній заробіток за час вимушеного прогулу, підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Разом з тим, відповідно до матеріалів справи позивач перебував на державній службі в митних органах України, виконуючи обов`язки заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці.

Після незаконного звільнення був поновлений на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці Міндоходів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 06 серпня 2014 року № 311, Київську митницю Міндоходів реорганізовано шляхом приєднання до Київської митниці ДФС.

Верховний Суд вказав, що оскільки Київську митницю Міндоходів реорганізовано, і правонаступником прав та обов`язків є Київська митниця ДФС, то належним відповідачем, що має відповідати за позовними вимогами позивача є саме Київська митниця ДФС.

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що матеріали справи містять протокол розрахунку середньої заробітної плати позивача, довідку про середню заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу щодо здійснених обрахунків, які були видані саме Київською митницею ДФС. Разом з тим, відповідно до оскаржуваних рішень суми заробітку за час вимушеного прогулу, за затримку виконання рішення суду та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки стягнуто на користь позивача з Державної фіскальної служби України.

Таким чином, повертаючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що суди належним чином не дослідили питання належного суб`єкта, що має відповідати за позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення належних йому коштів у зв`язку із незаконним звільненням.

06.01.2020 матеріали адміністративної справи №810/1207/16 надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду та внаслідок автоматизованого розподілу були передані для розгляду судді Кушновій А.О.

10.01.2020 на підставі службової записки судді Кушнової А.О. від 10.01.2020 внаслідок автоматизованого розподілу та автоматичного визначення складу колегії суддів визначено персональний склад колегії суддів для розгляду даної справи, а саме: головуючий суддя - Кушнова А.О., судді Дудін С.О., Щавінський В.Р.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 справу прийнято до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Кушнової А.О., визначено, що розгляд справи буде здійснюватися за правилами загального позовного провадження колегією у складі трьох суддів: головуючий суддя Кушнова А.О., судді Дудін С.О., Щавінський В.Р.; призначено підготовче засідання у справі на 18.02.2020; витребувано докази від позивача та від Київської митниці ДФС.

Також судом встановлено, що у первинній позовній заяві як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача позивачем вказано Київську міську митницю ДФС, щодо якої судом не постановлялась ухвала про залучення до участі у справі як третьої особи. Вирішено, що підстави для постановлення такої ухвали під час нового розгляду справи відсутні.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 здійснено заміну відповідача у справі Київської митниці ДФС на правонаступника - Київську митницю Держмитслужби, повторно витребувано докази у справі від позивача та Київської митниці Держмитслужби, продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 календарних днів, відкладено підготовче засідання у справі на 24.03.2020.

23.03.2020 на адресу суду від Київської митниці Держмитслужби надійшли додаткові пояснення та витребувані судом докази у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 витребувано докази від позивача (повторно та нові), а також - письмові пояснення від Київської митниці Держмитслужби; провадження у справі зупинено до 12.05.2020 року.

Підготовчі судові засідання 12.05.2020 та 23.06.2020 знято з розгляду у зв`язку з відпусткою судді. Наступне підготовче засідання призначено на 16.07.2020 о 9:30 год.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.07.2020 поновлено провадження в адміністративній справі №810/1207/16. Призначено дату підготовчого судового засідання у справі на 16.07.2020 о 09:30 год.

Підготовче судове засідання відкладено на 23.07.2020 о 9:30 год.

22.07.2020 на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі.

У підготовче судове засідання 23.07.2020 з`явились представник позивача та відповідача - ДФС України. Відповідач - Київська митниця Держмитслужби в підготовче засідання у справі 23.07.2020 явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 закрито підготовче провадження у справі №810/1207/16. Враховуючи наявність в матеріалах справи клопотання представника позивача про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження, та відсутність з боку відповідача заперечень проти такого клопотання, вирішено здійснювати подальший розгляд справи №810/1207/16 у порядку письмового провадження.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Державної митної служби України від 28.10.2010 № 2054-к «По особовому складу митних органів» за порушення присяги державних службовців, що виявилось у невиконанні основних обов`язків державного службовця, а також вчиненні дій, що шкодять авторитету Державної митної служби України припинено 29.10.2020 перебування на державній службі в митних органах України відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 , в.о. заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці (т.3, а.с.154-156).

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної митної служби України, третя особа - Бориспільська митниця, про визнання незаконними дій відповідача щодо припинення перебування на державній службі в митних органах України виконувача обов`язків заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці ОСОБА_1., скасування наказу Державної митної служби України «По особовому складу митних органів» від 28.10.2010 № 2054-к в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_1 , поновлення ОСОБА_1 на державній службі в митних органах України на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2011 у справі №2а-9431/10/1070, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2011 (т. 3, а.с. 169-189):

- визнано незаконними дії Державної митної служби України щодо припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_1 , виконувача обов`язків заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці;

- визнано протиправним і скасовано наказ Державної митної служби України від 28.10.2010 № 2054-к в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України відповідно до пункту 6 частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 , виконувача обов`язків заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці;

- поновлено ОСОБА_1 на державній службі в митних органах України на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці.

Зазначено, що постанова суду підлягає негайному виконанню.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.10.2014 апеляційні скарги Київської обласної митниці та Державної митної служби України залишено без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2011 - без змін (т.3, а.с.190-195).

Указом Президента України від 24.12.2012 № 726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство доходів і зборів України, шляхом реорганізації Державної митної служби України та Державної податкової служби України.

Пунктом 2 Указу Президента України від 18.03.2013 № 141/2013 «Про Міністерство доходів і зборів України» визначено, що Міністерство доходів і зборів України є правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 03.04.2015 №302-о «Про виконання рішення суду» (т.1, а.с. 64) на виконання зазначених судових рішень скасовано наказ Державної митної служби України від 28.10.2010 № 2054-к «По особовому складу митних органів» в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки заступника начальника відділу митного оформлення № 2 Бориспільської митниці; доручено керівнику Київської митниці Міндоходів, яка є правонаступником Бориспільської митниці, поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Київській митниці Міндоходів.

Наказом Київської митниці Міндоходів від 21.04.2015 №16-о «Про поновлення ОСОБА_1 » (т.1, а.с. 63) позивача поновлено на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці Міндоходів. Вважати ОСОБА_1 таким, що став до роботи з 22.04.2015.

У трудову книжку позивача внесено запис № 19 від 22.04.2015 про недійсність запису № 14 від 29.10.2010 щодо припинення перебування на державній службі в митних органах України та поновлення на попередній роботі (т. 3, а.с. 125-136).

Наказом Київської митниці Міндоходів від 22.04.2015 №17-о «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , заступника начальника відділу митного оформлення № 2 митного посту «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці Міндоходів 22 квітня 2015 року звільнено за угодою сторін (т.1, а.с. 59-60).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Таким чином, Державна фіскальна служба України є правонаступником реорганізованого Міністерства доходів і зборів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 06 серпня 2014 року №311, Київську митницю Міндоходів реорганізовано шляхом приєднання до Київської митниці ДФС.

29.01.2016 ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про прийняття додаткової постанови у справі №2а-9431/10/1070 щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 28.10.2010 по 02.03.2011) в розмірі 415409,28 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2016 у справі №2а-9431/10/1070 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по справі № 2а-9431/10/1070 - відмовлено, оскільки відповідні позовні вимоги у справі №2а-9431/10/1070 не заявлялись і судом не розглядалась.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції до 15.12.2017) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції до 15.12.2017) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами пункту 7 частини першої статті 7 КАС України (у редакції до 15.12.2017) принципами здійснення правосуддя в адміністративних судах є, зокрема, обов`язковість судових рішень.

Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України (у редакції до 15.12.2017) постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частиною першою статті 255 КАС України (у редакції до 15.12.2017) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Пунктом 3 частини першої статті 256 КАС України (у редакції до 15.12.2017) передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до частини другої статті 257 КАС України (у редакції до 15.12.2017) судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статі 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII зазначено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд вважає, що позивач мав право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням у зв`язку з наступним.

Як встановлено судом, наказом Державної митної служби України від 28.10.2010 № 2054-к «По особовому складу митних органів» за порушення присяги державних службовців, що виявилось у невиконанні основних обов`язків державного службовця, а також вчиненні дій, що шкодять авторитету Державної митної служби України припинено 29.10.2020 перебування на державній службі в митних органах України відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 , в.о. заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці (т.3, а.с.154-156).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2011 у справі №2а-9431/10/1070, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2011, цей наказ визнано протиправним і скасовано, а позивача поновлено на державній службі.

Отже, відповідно до приписів статті 235 КЗпП України, період з 30.10.2010 по 02.03.2011 є вимушеним прогулом позивача.

З урахуванням норм тривалості робочого часу, розрахунок яких наведено у листах Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2009 № 9681/0/14-07/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік» та від 25.08.2010 № 9111/0/14-10/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік» тривалість вимушеного прогулу позивача за вказаний період склала 86 робочих днів.

Згідно з протоколом розрахунку про середню заробітну плату Київської митниці ДФС за період серпень 2010 року - вересень 2011 року середньоденна заробітна плата позивача становить 308,15 грн. Вказаний розрахунок середньоденної заробітної плати позивача підтверджується довідкою Київської митниці ДФС від 11.02.2020 №31, протоколом розрахунку про середню заробітну плату Київської митниці ДФС за період серпень 2010 року - вересень 2011 року та наданими на вимогу ухвали суду особовими рахунками позивача за серпень 2010 року та вересень 2010 року (т.3, а.с. 26-29).

Отже, середньоденний заробіток позивача за два місяці, що передували місяцю звільнення, складає 308,15 грн.

У зв`язку з цим, розмір компенсації за вимушений прогул, що належить позивачу на підставі статті 235 КЗпП, складає 26500,90 грн. (86 х 308,15 грн.).

Разом з тим, позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог від 26.06.2016, в якій він зазначив, що 03.01.2011 був прийнятий на роботу до ТОВ «АЙ СІ ЕМ ГРУП» та отримав заробітну плату за січень та лютий 2011 року в розмірі 3600,00 грн., яка має враховуватись при розрахунку відшкодування за час вимушеного прогулу.

Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що належить позивачу з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, складає 22900,90 грн. (26500,90 - 3600,00).

Суд відхиляє доводи митниці про те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мала розглядатись в межах справи про поновлення на роботі, з огляду на те, що у відповідності до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Враховуючи вказаний конституційний принцип та приписи статті 235 КЗпП України суд вважає, що позивач не може бути позбавлений права на компенсацію втраченого у зв`язку з його незаконним звільненням з посади заробітку лише тому, що відповідна вимога не була ним заявлена в позовній заяві про поновлення на роботі, а судом не застосовано пряму норму статті 235 КЗпП України, згідно з якою при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також суд приймає до уваги, що 29 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив суд прийняти додаткову постанову відповідно до ч. 2 ст. 235, ст. 236 КЗпП України в частині виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 415409,28 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2016 у справі №2а-9431/10/1070 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по справі № 2а-9431/10/1070 відмовлено (номер судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 55714938).

Суд в ухвалі від 09.02.2016 у справі №2а-9431/10/1070 зазначив, що у суду відсутні підстави для прийняття додаткового рішення щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки така позовна вимога позивачем не заявлялась, а при прийнятті постанови в даній адміністративній справі судом не розглядалась. Також, суд звернув увагу на те, що Київським окружним адміністративним судом при прийнятті постанови від 02.03.2011 не досліджувалися докази, на підставі яких позивач просить ухвалити додаткове судове рішення, що виключає можливість розгляду заяви позивача в порядку ст. 168 КАС України.

Зазначене відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні.

Зокрема, в рішеннях у справах «Рисовський проти України» (п.п. 70,71), «Лелас проти Хорватії»,(п. 74), «Тошкуце та інші проти Румунії» (п. 37) Європейським Судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, зокрема на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

У зв`язку з цим, судова колегія також вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі.

При цьому суд враховує, що аналіз наведених вище норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як уже було зазначено судом, позивач поновлений на посаді постановою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2011 у справі №2а-9431/10/1070, яка підлягала негайному виконанню, проте зазначене судове рішення виконано Міністерством доходів і зборів України, як правонаступником Державної митної служби України, із значною затримкою шляхом видання наказу від 03.04.2015 №302-о «Про виконання рішення суду», на підставі якого Київською митницею Міндоходів видано наказ від 21.04.2015 №16-о «Про поновлення ОСОБА_1 » (т. 3, а.с. 91-92).

Вказаним наказом Київської митниці Міндоходів визначено, що позивач приступив до роботи на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці Міндоходів з 22.04.2015.

Отже, має місце затримка виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2011 у справі №2а-9431/10/1070, що тривала з 03.03.2011 до 21.04.2015 включно.

З урахуванням норм тривалості робочого часу, розрахунок яких наведено у листах Міністерства праці та соціальної політики України від 25.08.2010 № 9111/0/14-10/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік», від 23.08.2011 №8515/0/14-11/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік», від 21.08.2012 № 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» тривалість затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за вказаний період склала 1037 робочих днів.

Таким чином розмір середнього заробітку позивача, що належить стягнути на його користь за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі дорівнює 319551,55 грн. (1037 х 308,15 грн.).

У постанові від 30.04.2020 у справі № 260/1424/18 Верховний Суд дійшов правового висновку щодо природи вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, який полягає в тому, що відповідний спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням та за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі без обмеження строком на звернення до суду, а клопотання Державної фіскальної служби України про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском такого строку, викладене в запереченнях проти адміністративного позову від 16.05.2016 №99-99-10-03-16 (т.1, а.с.87-89) - задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення грошової компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 37024,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 74 КЗпП, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням заробітної плати.

Стаття 75 КЗпП визначає, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік.

Відповідно до статті 82 КЗпП, до обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Згідно зі статтею 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 24 Закону України «Про відпустки».

Отже, час вимушеного прогулу (з 30.10.2010 по 02.03.2011) та час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі (з 03.03.2011 по 21.04.2015), який разом складає 1123 дні (86 + 1037), має враховуватись при обчисленні стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, за яку в розумінні статті 83 КЗпП виплачується грошова компенсація.

Судом встановлено, що пунктом 2.2. наказу Київської митниці Міндоходів від 22.04.2015 №17-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (т.3., а.с. 93) вирішено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки в кількості 7 календарних днів за період роботи з 30.10.2010 по 02.01.2011. Разом з тим, відповідно до вимог статті 82 КЗпП, дні щорічної відпустки мають обчислюватись за період з 30.10.2010 по 21.04.2015, які складають в даному випадку 107 днів.

Таким чином позивачу при звільненні з роботи не виплачено компенсацію за 100 днів невикористаної щорічної відпустки.

Враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивача складає 308,15 грн., суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 30815 грн. (100 дн. х 308,15 грн.).

Вирішуючи питання про належного відповідача за грошовими вимогами позивача суд виходить з наступного.

Відповідно до матеріалів справи позивач перебував на державній службі в митних органах України, виконуючи обов`язки заступника начальника відділу митного оформлення №2 Бориспільської митниці.

Після незаконного звільнення був поновлений на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Бориспіль-аеропорт» Київської митниці Міндоходів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 06.08.2014 №311, Київську митницю Міндоходів реорганізовано шляхом приєднання до Київської митниці ДФС.

Матеріали справи містять протокол розрахунку середньої заробітної плати позивача, довідку про середню заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу щодо здійснених обрахунків, які були видані саме Київською митницею ДФС (т.1, а.с. 65-67, т.3, а.с. 26-29).

У подальшому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про реорганізацію митниць ДФС» Київську митницю ДФС реорганізовано шляхом приєднання до Київської митниці Держмитслужби.

Таким чином, належним відповідачем, що має відповідати за позовними вимогами позивача про стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за затримку виконання рішення суду та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, є саме Київська митниця Держмитслужби.

Разом з тим, постановою Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 відповідні суми стягнуто на користь позивача з Державної фіскальної служби України.

На виконання вказаної постанови Київським апеляційним адміністративним судом 27.03.2017 видано виконавчий лист № 810/1207/16 про стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 суми заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 342452,75 грн. та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 30815,00 грн. (т.3, а.с. 118).

Згідно з інформацією, наданою позивачем у клопотанні від 27.04.2020 (т. 3, а.с. 119-120), яка не заперечується відповідачами, на виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 йому виплачено 342452,75 грн. (з вирахуванням усіх податків) середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, а також 30815,00 грн. (з вирахуванням усіх податків) - компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Отже, постанова Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 у справі №810/1207/16 в частині стягнення з Державної фіскальної служби України на користь позивача суми заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 342452,45 грн. та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 30815,00 грн. була повністю виконана, що позивачем підтверджено.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 у справі №810/1207/16 скасовано постановою Верховного Суду від 16.12.2019.

Відповідно до частини першої статті 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

У зв`язку з цим суд враховує викладений у постанові від 01.08.2018 у справі №754/8605/16-ц висновок Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 239 КЗпП України, у відповідності з яким підстав для повороту виконання рішення суду немає, у разі якщо судові рішення, що скасовуються, не ґрунтувались на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Таким чином, оскільки належні позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за затримку виконання рішення суду та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки виплачені йому в повному обсязі Державною фіскальною службою України, а повторне стягнення на користь позивача вказаних сум з належного відповідача не відповідатиме принципу справедливості - у задоволенні позовних вимог про стягнення таких сум належить відмовити.

Суд вважає, що вимога позивача про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Зазначену компенсацію позивач розраховує, виходячи з розміру свого середньомісячного заробітку за два місяця, що передували місяцю незаконного звільнення з роботи, та вважає, що вона має бути нарахована за період, що триває з місяця звільнення з роботи до місяця, в якому виконано рішення суду про скасування незаконного наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Приписами статей 3, 4 Закону № 2050-III обумовлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з пунктом 1 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Положеннями пункту 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення).

Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/2454/18 сформовано правовий висновок щодо застосування вищезгаданих положень Закону № 2050-ІІІ та Порядку №159, з відмінністю обставин справи в тому, що питання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у справі №815/2454/18 постало у зв`язку з наявністю іншого судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що набрало законної сили.

Так, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/2454/18 зазначає, що в силу вимог частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту статті 2 Закону № 2050-III вбачається, що під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що положення Закону № 2050-III та Порядку № 159 право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Разом з тим, за приписами Конституції України та КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/2454/18 прийшов до висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція міститься в рішеннях Верхового Суду України, зокрема, у постановах від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, від 07 листопада 2012 року у справі № 6-131цс12, від 18 листопада 2014 року № 21-518а14, від 11 липня 2017 року № 21-2003а16.

Крім того Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/2454/18 зазначає, що правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 2а-1102/09/2670 зводиться до того, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Разом з тим, рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статі 235 КЗпП України) та рішення щодо виплати працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України) приймає орган, який розглядав трудовий спір.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідних рішень прийнято ще не було, у зв`язку з чим строк виплати належних позивачу сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення та середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не настав та відповідно не мала місце й затримка у виплаті цих сум.

Відтак на думку суду така вимога заявлена позивачем передчасно, оскільки питання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати саме на підставі судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення та середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі передбачає наявність такого рішення вже на момент звернення до суду із вимогою про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, в той же час за даним позовом такі вимоги є предметом розгляду в одній справі.

Той факт, що рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у справі №810/1207/16 було виконано після набрання законної сили постановою Київського окружного адміністративного суду від 29.09.2016 у справі №810/1207/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017, не змінює суті правозастосування, адже вказані судові рішення були скасовані постановою Верховного Суду від 16.12.2019 і остаточне рішення у даній справі не ухвалене, а рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Щодо вимоги позивача зарахувати час вимушеного прогулу до спеціального трудового стажу та зобов`язати відповідача зробити всі відрахування відповідно до діючого законодавства, для зарахування цього стажу при отриманні пенсії в майбутньому, а також привести запис у трудовій книжці до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція), суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, зважаючи на таке.

В матеріалах справи наявний протокол від 22.04.2015 №41 (т.1 , а.с. 61) засідання постійно діючої комісії Київської митниці ДФС по визначенню стажу роботи/служби для встановлення надбавки за вислугу років, рішенням якої позивачу визначено стаж роботи (державної служби) станом на 22.04.2015 (на дату звільнення з митних органів за угодою сторін) з урахуванням записів в трудовій книжці працівника, включаючи період вимушеного прогулу (04 роки 05 місяців 22 дні).

Окрім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення з такими вимогами безпосередньо до Київської митниці ДФС, правонаступником якої є Київська митниця Держмитслужби, чи у порядку, встановленому законодавством, наслідком чого є висновок суду про передчасність заявлених вимог в цій частині, оскільки з них випливає, що позивач допускає можливе в майбутньому порушення його прав, що є неприпустимим в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено 31.08.2020 р.

Головуючий - суддя Кушнова А.О.

Судді С.О. Дудін

В.Р. Щавінський