Справа № 500/1435/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1435/20

31 серпня 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 08.07.2020, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019;

- зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою відповідно до його звернення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 23.09.2014 № 19-741/14-14СГ затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 в оренду на сім років земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 35,9772 га та 10,3728 га для ведення фермерського господарства на території Гусятинського району Тернопільської області та укладено відповідні договори оренди між Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області та ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 разом зі своїм братом ОСОБА_2 є співзасновниками фермерського господарства «Родина Мех», та виявили бажання отримати у власність земельні ділянки, які передані в оренду для ведення фермерського господарства. При цьому ОСОБА_2 відповідач надав дозвіл на виготовлення проекту землеустрою відповідно до статті 32 Земельного кодексу України (далі ЗК України), як члену фермерського господарства, відмовивши у наданні такого ж дозволу іншим членам фермерського господарства, у тому числі позивачу.

Позивач вказує на протиправність оскаржуваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 19.11.2019 про відмову у наданні йому дозволу на розроблення документації із землеустрою через відсутність підстав для цього, визначених частиною сьомою статті 118 ЗК України та стверджує, що наказ не містить належного мотивування відмови, що є її обов`язковою складовою, а статті, на які посилається відповідач в оскаржуваному наказі (статті 31, 32 та 118 ЗК України), на думку позивача, за їх змістовим наповненням навпаки є законодавчою нормою, що надає правову підставу позивачу звертатись до відповідача за дозволом щодо розроблення землевпорядної документації.

ОСОБА_1 зазначає, що наказ не відповідає положенням статті 118 ЗК України, відмова є надуманою, такою, що суперечить законодавству та підлягає скасуванню в судовому порядку.

У свою чергу позивачем дотримані передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою. З огляду на це вважає, що належним і ефективним способом захисту буде зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання такого дозволу.

Крім того, ОСОБА_1 просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Ухвалою суду від 13.07.2020 поновлено позивачу пропущений з поважних причин строк звернення до суду з цим позовом, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, задоволено клопотання позивача та залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у строк, встановлений статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

06.08.2020 до суду надійшов відзив відповідача на адміністративний позов, у якому Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області проти позову заперечує, просить відмовити у його задоволенні (а.с.105-110). Зокрема, відповідач зазначає, що відповідно до частини першої статті 32 ЗК України (аналогічна норма передбачена частиною другою статті 13 Закону України «Про фермерське господарство») громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. При цьому відповідач вважає, що вказані норми регулюють відносини лише щодо приватизації земельних ділянок членами фермерського господарства, і лише тих земельних ділянок, що були надані цим особам в користування.

Також вказує, що на підставі наказу Головного управління Держземагентства у Тернопільській області від 23.09.2014 № 19-741/14-14-сг «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду» ОСОБА_2 надано в оренду терміном 7 років земельні ділянки загальною площею 46,3500 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу-рілля) за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області, з них: площею 35,9772 га (кадастровий номер :01:001:0815) площею 10,3728 га (кадастровий номер :01:001:0816).

На виконання даного наказу між Головним управлінням Держземагентства у Тернопільській області та ОСОБА_2 укладено договори оренди землі від 17.02.2015 № 44-сг та № 45-сг, які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.02.2015. Після чого ОСОБА_2 створено та 21.04.2015 зареєстровано фермерське господарство «Родина Мех», одним із засновників якого він є, що підтверджується статутом фермерського господарства «Родина Мех».

Відповідач зауважує, що ні приписами ЗК України, ні Законом України «Про фермерське господарство» не визначено, що створення фермерського господарства як юридичної особи само по собі (автоматично) призводить до переходу права власності чи користування на земельну ділянку від громадянина (засновника господарства) до такого господарства, а тому, враховуючи, що у даному випадку, фактичним орендарем землі є одноособово громадянин України ОСОБА_2 , реалізація права на земельні ділянки для ведення фермерського господарства членами фермерського господарства «Родина Мех» у спосіб, який пропонує ОСОБА_1 , на думку відповідача, не відповідає чинному законодавству України.

Крім цього, відповідач у своєму відзиві вказує, що позивач та інші члени фермерського господарства «Родина Мех» у 2019 році звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявами про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,81 га (кожному) для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу, які розташовані за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району.

За результатами розгляду заяви позивача Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області прийнято наказ від 19.11.2019 № 19-5535/14-19-СГ, яким поінформовано позивача про відмову у задоволення вищевказаного клопотання у зв`язку із невідповідністю вимогам статей 31, 32, 118 ЗК України, тобто надано відмову у відповідності до вимог частини 7 статті 118 ЗК України.

Поряд з цим, відповідач, покликаючись на правову позицію, викладену у постанові Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 № П-278/10, стверджує, що право надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні є дискреційним повноваженням, а тому задоволення позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, є формою втручання в дискреційні повноваження державного органу.

На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

17.08.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.114-115), у якій останній вказує, що відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про фермерське господарство», зміст якої відповідає положенням частини першої статті 32 ЗК України, членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Тобто право члена фермерського господарства на приватизацію земельної ділянки напряму пов`язане із умовою попереднього отримання цією особою (членом фермерського господарства) відповідної земельної ділянки у користування. Питання членства у фермерському господарстві регламентує стаття 3 Закону України «Про фермерське господарство» та визначає Статут господарства, де міститься поіменний склад членів фермерського господарства.

При цьому, на думку позивача, підстави ненадання дозволу, наведені відповідачем у наказі №19-5535/14-19- СГ від 19.11.2019 про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо приватизації земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 2,81 га ОСОБА_1 законом не передбачені, а отже є незаконними.

Також позивач зазначає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15). За законом у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому дані повноваження не є дискреційними.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що заявлені ним позовні вимоги відповідають нормам ЗК України, а подані документи за змістом та кількістю відповідають необхідному переліку, відтак визначена відповідачем підстава для відмови, викладена в оскаржуваному наказі, є необґрунтованою.

В матеріалах справи наявні пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 від 08.07.2020 (а.с.91-94), відповідно до яких останній вважає наказ № 19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019 таким, що порушує частину сьому статті 118 ЗК України та суперечить нормам частини другої статті 19 Конституції України, оскільки законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило. З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною другою статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення тридцяти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Наказом Головного управлінням Держземагентства у Тернопільській області від 23.09.2014 №19-741/14-14СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельних ділянок в оренду» ОСОБА_2 надано в оренду на 7 років земельні ділянки загальною площею 46,3500 га для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу - рілля) за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області, з них: площею 35,9772 га (кадастровий номер :01:001:0815) та площею 10,3728 га (кадастровий номер :01:001:0816) (а.с.25).

На підставі зазначеного наказу 17.02.2015 між Головним управлінням Держземагентства у Тернопільській області та ОСОБА_2 було укладено договори оренди землі № 44-сг та №45-сг, відповідно до яких ОСОБА_2 було передано в строкове платне користування для ведення фермерського господарства земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності (землі запасу - рілля) за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області, а саме: площею 35,9772 га, кадастровий номер :01:001:0815 та площею 10,3728 га, кадастровий номер :01:001:0816 (а.с.26-28, 29-31).

Як вбачається із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №34171515 від 25.02.2015 та №34172105 від 25.02.2015 право оренди вищевказаних земельних ділянок на підставі договорів оренди № 44-сг та №45-сг від 17.02.2015 зареєстровано реєстраційною службою Гусятинського районного управління юстиції Тернопільської області 25.02.2015, орендар ОСОБА_2 (а.с.33, 34).

21.04.2015 зареєстровано фермерське господарство «Родина Мех», керівник ОСОБА_1 , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 23.04.2015 (а.с.35) та відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 20.05.2015 №24 (а.с.36).

Відповідно до протоколу №2 загальних зборів фермерського господарства «Родина Мех» від 26.06.2015 (а.с.9-10) та доповнення до Статуту фермерського господарства «Родина Мех» (державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи проведено 02.07.2015 №3001012) (а.с.37), засновниками фермерського господарства «Родина Мех» є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а членами господарства є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21.11.2018 №19-3931/14-18-СГ одному із засновників фермерського господарства «Родина Мех» ОСОБА_2 , з врахуванням рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі №1940/1609/18, надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,35 в умовних кадастрових гектарах для ведення фермерського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться в користуванні згідно договору оренди землі від 17.02.2015 №45-сг (кадастровий номер:01:001:0816, площа 10,3728 га), розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району (а.с.67). В подальшому у вказаний наказ внесено зміни наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 08.10.2019 №19-4119/14-19-СГ, а саме у пункті 1 замість слів і цифр «орієнтовною площею 1,35 в умовних кадастрових гектарах» читати «орієнтовною площею 2,81 в умовних кадастрових гектарах» (а.с.67-зворот).

У свою чергу 10.10.2019 позивачем ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області подано заяву про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства в порядку статті 32 ЗК України та статті 13 Закону України «Про фермерське господарство», за рахунок земель запасу, розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району (а.с.11).

Як встановлено судом, позивач, будучи засновником фермерського господарства «Родина Мех», вказаним клопотанням висловив намір отримати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться у користуванні фермерського господарства «Родина Мех».

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 19.11.2019 №19-5535/14-19- СГ ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,8100 га у власність для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області, «на підставі невідповідності статтям 31, 32, 118 ЗК України та статті 13 Закону України «Про фермерське господарство» (а.с.12).

Зміст оскаржуваного наказу містить посилання на статті 15-1, 22, 31, 32, 116, 118, 122 ЗК України, Закон України «Про фермерське господарство», Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308 (зі змінами).

Не погоджуючись із відмовою відповідача, оформленою наказом від 19.11.2019 №19-5535/14-19- СГ, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, суд, зважаючи на предмет позову, перевіряє чи оскаржувана відмова відповідача прийнята у відповідності до зазначених вище умов.

За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (частина друга статті 4 ЗК України).

Відповідно до підпункту «б» частини першої статті 81 ЗК України однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

Згідно з частинами першою - другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підпунктом «а» частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Положеннями статей 31, 32 ЗК України визначено склад земель фермерського господарства та правові основи приватизації земельних ділянок членами фермерських господарств.

За нормами частини другої статті 31 ЗК України громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Відповідно до частини першої статті 32 ЗК України громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Крім цього, згідно з пунктом «а» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Нормами частини першої статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 №973-IV (далі Закон №973-IV) визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Відповідно до статті 13 Закону №973-IV члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Статтею 1 Закону №937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7 Закону № 937-IV (у редакції від 06.11.2014, чинній на час створення фермерського господарства «Родина Мех») право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. (стаття 8 Закону №937-IV у редакції від 06.11.2014).

Тобто, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

З комплексного аналізу вимог статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону №937-IV можна зробити висновок, що після набуття права власності або користування земельною ділянкою фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13.03.2018 у справі № 348/992/16, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15 та від 12.12.2018 №388/1103/16.

Таким чином, у даному випадку позивач ОСОБА_1 , будучи засновником фермерського господарства «Родина Мех», має намір у порядку статті 32 ЗК України скористатися своїм правом на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) за рахунок земельної ділянки, що використовується фермерським господарством «Родина Мех», в тому числі і самим позивачем, як засновником цього господарства.

Вказане спростовує твердження відповідача, викладені у відзиві про те, що фактичним орендарем землі є одноособово громадянин ОСОБА_2 .

При цьому з положень статей 31, 32 ЗК України вбачається право громадян - членів фермерських господарств безкоштовно отримати у власність земельні ділянки, що були надані їм у користування для створення фермерського господарства.

Разом з тим, для отримання земельної ділянки у власність для члена фермерського господарства є додаткові передумови, крім визначених у статті 118 ЗК України.

Так, відповідно до частини другої статті 31, частини першої статті 32, пункту «а» частини першої статті 121 ЗК України статті 13 Закону України «Про фермерське господарство» розмір земельної ділянки, які мають право одержати у власність громадяни - члени фермерського господарства має відповідати розміру земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради та не може його перевищувати. Якщо на території відповідної ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. Якщо ж сільськогосподарські підприємства на території відповідної ради відсутні, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Крім того, право на таке безкоштовне отримання земельної ділянки мають лише громадяни, які не набували раніше право на земельну частку (пай). Правом безкоштовного отримання земельної ділянки можуть скористатися виключно члени фермерського господарства, тобто родичі та члени сім`ї, визначені пункті 3 статті 3 Закону України «Про фермерське господарство».

Частиною шостою статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

При цьому, за наслідком розгляду суб`єктом владних повноважень відповідних клопотань приймається одне із двох рішень: надається дозвіл на розроблення проекту землеустрою або мотивована відмова у його наданні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308 (у редакції на час прийняття оскаржуваного наказу), Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Таким чином, у даному випадку відповідач має виключні повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства.

В свою чергу, системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №520/8576/18 та враховуються судом при вирішення даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Отже, суд надає оцінку підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проектів землеустрою з огляду на положення частини сьомої статті 118 ЗК України та з урахуванням особливостей для приватизації земельних ділянок членами фермерських господарств, визначенні статтями 31, 32 ЗК України та статтею 13 Закону України «Про фермерське господарство»

Як убачається з матеріалів справи та формулювань оскаржуваного наказу, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою «на підставі невідповідності статтям 31, 32, 118 ЗК України та статті 13 Закону України «Про фермерське господарство».

При цьому, відповідач в оскаржуваному наказі не деталізує, у чому саме полягає вказана невідповідність переліченим статтям нормативних актів, мотиви прийняття такого рішення відсутні, наказ містить лише загальне посилання на правові норми, у ньому не конкретизована підстава, яка зумовила його прийняття, що суперечить положенням ЗК України.

При цьому матеріали справи містять численні відповіді Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на неодноразові звернення позивача та членів фермерського господарства «Родина Мех» протягом 2017-2019 років (а.с.20-24, 39-40), у яких однією з основних підстав для відмови у наданні дозволу членам фермерського господарства на розроблення документації із землеустрою є те, що розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства СгТОВ «Постолівське», розташованого на території Гусятинського району Тернопільської області, становить 1,35 в умовних кадастрових гектарах, тоді як заявники виявили бажання отримати у власність земельну ділянку для ведення фермерського господарства в розмірі 2,81 га, тобто у розмірі, що значно перевищує розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Разом з тим, такі підстави відмови були викладені у листуванні між учасниками спору, без прийняття відповідного рішення і не є предметом розгляду у цій справі. Відповідне рішення суб`єктом владних повноважень Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області було прийняте лише за заявою ОСОБА_1 від 10.10.2019 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства (а.с.11), а саме Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області було видано оскаржуваний наказ від 19.11.2019 №19-5535/14-19-СГ.

Проте як зазначено вище такий наказ містить лише посилання на положення законодавства, та не конкретизує, що слугувало конкретною підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства.

З відзиву на позов також не вбачається підстави для такої відмови, окрім як посилань на вже наведенні положення законодавства. При цьому з метою офіційного з`ясування усіх обставин справи, ухвалою суду від 13.07.2020 про відкриття провадження у справі судом зобов`язано відповідача надати суду всі матеріали, які були або мали бути взяті ним до уваги при прийнятті оскаржуваного наказу від 19.11.2019 №19-5535/14-19-СГ. Зокрема, суду не надано і відомостей про розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради, а додатково суд не вбачав за доцільне витребувати такий доказ, оскільки зі змісту оскаржуваного наказу не вбачається, що саме перевищення такого розміру було підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

При цьому суд враховує, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Відтак, суд не може надавати оцінку обставинам і підставам відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, якщо вони не викладені в оскаржуваному рішенні відповідача.

Отже, оскаржуване рішення не містить конкретної підстави для відмови, окрім як посилання на положення законодавства, що вказує на необгрунтованість наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 19.11.2019 №19-5535/14-19-СГ.

Відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законами України; необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), що призвело до порушення права позивача на отримання обґрунтованого та мотивованого рішення за його заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Відтак, наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, площею 2,81 га, не відповідає критеріям, закріпленим у частині 2 статті 2 КАС України, є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо іншої похідної позовної вимоги - про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою відповідно до його звернення, то суд враховує, що згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (частини четверта статті 245 КАС України).

У даному випадку повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною сьомою статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Такі повноваження не є дискреційними (такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №2040/6320/18).

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У свою чергу, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Водночас, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх передбачених ЗК України підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

В матеріалах справи не містяться докази, чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Як зазначено вище статті 31, 32, 121 ЗК України вказують на певні додаткові умови для отримання у власність земельної ділянки членом фермерського господарства: розмір земельної ділянки не повинен перевищувати розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради, право на таке безкоштовне отримання земельної ділянки мають лише громадяни, які не набували раніше право на земельну частку (пай). Перевірка дотримання таких умов належить до повноважень відповідача і безпосередньо впливає на результат прийнятого рішення.

При цьому ЗК України не обмежує суб`єкта владних повноважень в межах своїх повноважень прийняти рішення про надання члену фермерського господарства дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства лише у розмірі, визначеному згідно з положеннями статей 31, 32, 121 ЗК України.

Відтак, способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача повторно належним чином розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.10.2019 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства з прийняття обгрунтованого рішення з урахуванням висновків суду.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 10.10.2019 у справі № 814/1959/17.

Також суд враховує, що згідно з постановами Верховного Суду від 19.06.2018, 24.01.2019, 15.08.2019 у справах №№ 806/2687/17, 806/2981/17, 806/3097/17 суд постановив рішення про зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 зазначила таке.

«Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою».

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки обставинами справи не підтверджено, що відповідачем здійснена повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу. При цьому суд зазначає, що при прийнятті рішення відповідач не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих підстав, які не знайшли свого підтвердження при оцінці судом у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №806/2540/17.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

При вирішенні питання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Разом з тим, на думку суду, в даному випадку підстави для встановлення (в порядку частини першої статті 382 КАС України) судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відсутні, оскільки у суду немає обґрунтованих сумнівів щодо виконання відповідачем рішення у цій справі, а крім того, примусове виконання рішень суду у даній категорії справ забезпечується органами державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частинами першою, третьою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією від 22.06.2020 №0.0..1 (а.с.79).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто 420,40 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №19-5535/14-19-СГ від 19.11.2019 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,81 га для ведення фермерського господарства в порядку статті 32 ЗК України та статті 13 Закону України «Про фермерське господарство», за рахунок земель запасу, розташованої за межами населеного пункту на території Постолівської сільської ради Гусятинського району з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області (вулиця Лисенка, 20а, місто Тернопіль, 46021, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складено та підписано 31.08.2020.

Суддя Чепенюк О.В.