Справа № 520/5110/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

27.08.2020 р. справа №520/5110/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., за участі секретаря - Стрєлка О.В., представника позивача - Галіциної Д.С., відповідача - Ананьєва К.А.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом
Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" (далі за текстом - Інститут)
до ОСОБА_1 (далі за текстом - громадянин)
простягнення 421.893,06грн., -
встановив:

Матеріали позову одержані судом 17.04.2020р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 07.05.2020р. після надходження відомостей з підрозділів Державної міграційної служби України. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 09.06.2020р., але фактично вирішення спору по суті було проведено судом з урахуванням змін та доповнень до п.3 розділу VI КАС України.
11.08.2020р. у зв`язку із виявленням сталої судової практики у спорах про стягнення витрат Держави на утримання громадянина під час навчання у вищому військовому навчальному закладі судом було ухвалено рішення про розгляд справи у судовому засіданні.
Заявник був сповіщений про дату, час та місце розгляду справи 17.08.2020р.
Громадянин був сповіщений про дату, час та місце розгляду справи 18.08.2020р.
Позивач, Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" (далі за текстом - заявник, Інститут), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про стягнення з ОСОБА_1 421893,06 грн. витрат, пов`язаних з його утримання під час навчання.
Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що громадянин був відрахований з навчання у вищому військовому навчальному закладі згідно п.п. «ж» п. 2 ч. 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», витрат на власне утримання під час навчання у повному обсязі добровільно не відшкодував, а тому обов`язок з примусового відшкодування має бути покладений за рішенням суду.
Відповідач, ОСОБА_1 (далі за текстом - громадянин України), хоча про відкриття провадження по справі був повідомлений судом належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке було вручене 16.05.2020 р., правом на подання відзиву на позов не скористався.
З цього приводу суду зазначає, що приписами постанови КМУ від 11.03.2020р. №211 у кореспонденції із положеннями п.3 розділу VI КАС України з 12.03.2020 р. автоматично продовжено перебіг строків на вчинення учасниками судових справ окремих процесуальних дій, у тому числі і стосовно подання відзиву.
Проте, 17.07.2020 р. набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 731-IX, який зокрема, встановив, що відповідні процесуальні строки суд поновлює за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
При цьому, п. 2 Прикінцевих положень згаданого Закону встановлено, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.
Жодних заяв з приводу процесуальних строків від учасників справи у період після 17.07.2020 р. до суду не надходило.
Ухвалою від 11.08.2020 р. дану справу було призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням (викликом) осіб.
11.08.2020 р. о 10:15 сторони до суду не прибули.
За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже доходить висновку, що учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.
Суд, вивчивши доводи позову, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 29.08.2016 р. уклав контракт з Міністерством оборони України в особі начальника Військового інституту танкових військ Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" про проходження військової служби (навчання) в Інституті строком на 5 років, із зобов`язанням продовжувати подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу протягом не менше 5 років після закінчення навчання.
Отже, сторонами згаданого контракту є Міністерство оборони України та громадянин України.
Наказом начальника Інституту від 19.07.2019р. №130 громадянина України було зараховано на навчання на перший курс.
Абзацом 6 пункту 1 вказаного контракту передбачено, що курсант зобов`язаний відшкодовувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованості чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу у випадках, визначених частиною 10 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом начальника Інституту від 25.07.2019р. №158 громадянина України було виключено зі списків особового складу Інституту та усіх видів забезпечення з 13.03.2020р., у зв`язку із достроковим розірванням контракту через відмову від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу.
Доказів утрати юридичної сили згаданим наказом з будь-якої причини матеріали справи не містять.
Після указаної події Інститутом були складені довідки-розрахунки витрат на утримання громадянина України під час навчання у вищому військовому навчальному закладі за якими загальна сума видатків Держави склала - 421.893,06грн.
Доказів здійснення неправильних розрахунків показника понесених видатків на утримання матеріали справи не містять.
За твердженням Інституту громадянином України добровільно було відшкодовано - 550,00грн.
Стверджуючи про наявність підстав для покладання обов`язку з відшкодування витрат у примусовому порядку за рішенням суду, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суспільні відносини з приводу проходження громадянами України військової служби, у тому числі і під час навчання у вищих військових навчальних закладах, врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до положень частини 6 статті 2 цього Закону до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).
Згідно з пунктом 3 частини 1, частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу-для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Статтею 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів (частина 1).
Відповідно до ч. 10 ст. 25 вказаного закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006р. №964 (далі за текстом Порядок № 964).
Порядок №964 визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и», «і» частини шостої статті 26 Закону N 2232-XII витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі (п. 1).
Відповідно до п. 2 Порядку № 964, витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі.
Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв (п. 3).
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає на визначення позивача згідно з п.8 ч.1 ст.4 КАС України, де указано, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (ч. 4 ст. 5 КАС України).
Зі змісту нормативного регламентування та фактичних обставин даного спору, суд доходить до переконання про те, що право вимоги до громадянина України з приводу відшкодування витрат з утримання під час навчання у вищому військовому навчальному закладі належить саме Міністерству оборони України, а не Інституту.
Саме такий правовий висновок прямо викладено у постановах Другого апеляційного адміністративного суду у справах №№ 520/8425/19, 520/11992/19.
До того ж, і в постанові Верховного Суду від 14.08.2020р. у справі №520/6589/19 не виявлено ознак того, що позов Міністерства оборони України про відшкодування утримання заявлено неналежною особою та опосередковано сформульовано у постанові У силу застереження ч.7 ст.48 КАС України заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті.
Розгляд по суті даного спору було розпочато з 09.06.2020р., а тому підстав для заміни неналежного позивача належним на даній стадії процесу суд не вбачає.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що у спірних правовідносинах вимогу про стягнення коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі заявлено Інститутом, хоча таке право належить Міністерству оборони України.
Додатково при розгляді справи суд зважає на явну та очевидну суперечність між п.3 Порядку №964, де передбачено відшкодування фактичних витрат із грошового забезпечення з одного боку, та ст.43 Конституції України та ст.43 Конституції України і ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", де передбачено оплатність будь-якої роботи (служби) фізичної особи - громадянина.
Між тим, у розумінні ч.6 ст.2 Закону №2232-XII навчання громадянина України у вищому навчальному військовому закладі є військовою службою і не виключає виконання завдань військової служби, котрі не мають жодного відношення до процесу навчання як такого, але спрямовані на забезпечення функціонування військової частини (військового формування, військового підрозділу тощо).
Тому суд вважає, що кошти у якості оплати часу служби військовослужбовця не є витратами із навчання, а належать до видатків у сфері соціального забезпечення військовослужбовця, а відтак, виплачене грошове забезпечення за реальний пройдений період військової служби не підлягає поверненню.
Окрім того, вирішуючи спір, суд бере також до уваги і правовий статус відповідача як учасника бойових дій, що підтверджено копією посвідчення серії НОМЕР_1 .
Частиною 15 ст.44 Закону України "Про вищу освіту" передбачено, що Держава забезпечує особам, визнаним учасниками бойових дій, - державну цільову підтримку для здобуття вищої освіти в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Проте, оскільки до відповідача процедури за таким порядком не застосовувалось, то довід з цього приводу належить відхилити як безпідставний.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про відсутність підстав для задоволення заявленої владним суб`єктом вимоги у зв`язку із порушенням права військовослужбовця на гідне грошове забезпечення під час несення служби.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Оскільки діяння особи з неоплати (тобто нездійснення платежу з перерахування коштів) за своєю правовою природою, змістом та суттю є бездіяльністю, тобто триває у часі постійно і безперервно, то суд не знаходить підстав для висновку про звернення заявника із позовом поза межами строку давності.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Клопотання про поновлення строку давності - залишити без задоволення.
Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 28 серпня 2020 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.