Справа № 520/4402/2020
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2020-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків
27 серпня 2020 р. № 520/4402/2020
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мельников Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- стягнути з відповідача () середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, що складає 105631 грн. (сто п`ять тисяч шістсот тридцять одна грн.) 50 коп.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем було протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичної виплати заборгованості, а саме за період з 21 серпня 2019 року по 24 березня 2020 року. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 07.04.2020 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі.

Представником відповідача через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує. Так, представником відповідача вказано, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року по справі №520/13836/19 було задоволено позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , а саме визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому вказану компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. На виконання зазначеного судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано позивачу грошову компенсацію відпустки як учасника бойових дій за період з 2017 по 2019 роки в сумі 15615,11 грн. При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби. Крім того, грошова компенсація за невикористану відпустку як учасника бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а тому на неї не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України.

Також позивачем через канцелярію суду було подано відповідь на відзив, в якому вказано на помилковість доводів представника відповідача.

Ухвалою суду від 16.07.2020 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату (грошове забезпечення) позивача ОСОБА_1 перед його звільненням.

На виконання ухвали суду від 16.07.2020 року відповідачем надано до суду довідку про грошове забезпечення позивача.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Також відповідно до приписів Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019) визначено, що строки, зокрема, і розгляду адміністративної справи подовжено на строк дії карантину встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 17.02.2017 року по 21.08.2019 року.

Відповідно до витягу з наказу та відомостей, зазначених у військовому квитку позивача серії НОМЕР_2 , з 11.03.2017 року ОСОБА_1 приймав участь в антитерористичній операції та операції Об`єднаних сил в угрупуванні Національної гвардії України «Д» та «Л» і отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 19.08.2017 року, виданого Головним управлінням Національної гвардії України.

У продовж проходження військової служби за контрактом з 2017 року по 21.08.2019 року у зв`язку з дією особливого періоду позивач не мав змоги скористатися зазначеною додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати.

Отже, під час військової служби позивач додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій не використовував.

Зі змісту позову вбачається, що позивач звертався до військових посадових осіб з проханням виплатити йому компенсацію додаткової відпустки (14 днів) як учаснику бойових дій-учаснику АТО/ООС, проте відповідачем було відмовлено у виплаті належних грошових коштів.

Позивач, не погодившись із проведенням зазначеного розрахунку, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Під час розгляду справи встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року по справі №520/12792/19 позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України з приводу не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.08.2019 р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.08.2019 р.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2020 року по справі №520/12792/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 по справі № 520/12792/19 - залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовим розглядом справи встановлено, що 24.03.2020 року військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано на рахунок позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Позивачем у позовній заявів вказано, що зазначені обставини свідчать про те, що відповідачем було проведено остаточний розрахунок із ним 24.03.2020 року. Вказане, на думку позивача, свідчить про наявність у нього права відповідно до положень ст.116, 117 Кодексу законів про працю України на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з за період з 21.08.2019 року (дата звільнення позивача з військової служби) до 24.03.2020 року (дата проведення остаточного розрахунку із позивачем з урахуванням грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій).

Надаючи оцінку заявленим позовом вимогам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що умовами застосування положень ч.1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи наведені норми, суд зазначає, що ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

При цьому, ч.2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Водночас, положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З аналізу положень ч.1 ст. 117 КЗпП України вбачається обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

При цьому, суд зазначає, що ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

В той же час, ч.2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, у випадку якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Проте, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, а також у постановах від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, від 29.04.2020 року по справі 821/569/17.

Під час розгляду даної справи встановлено, що позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на виплату грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року по справі № 520/12792/19, просив стягнути на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження заборгованості за судовим рішенням по справі №520/12792/19, а саме за період з 21.08.2019 року по 24.03.2020 року.

При цьому, суд враховує наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу виплати належних працівникові сум при звільненні, оскільки як встановлено у справі №520/12792/19 на час прийняття наказу про виключення заявника зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено із заявником усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період 2017-2019 років.

Матеріали справи свідчать, що 24.03.2020 року на картковий рахунок позивача було зараховано суму заборгованості відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року по справі №520/12792/19 у розмірі 15615,11 грн.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки не у строк, встановлений положеннями статті 116 КЗпП.

Відтак, з огляду на обставини того, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, суд вважає необгрунтованими доводи представника віповідача стосовно пропущення позивачем строку для зверенння до суду, з огляду на обставини того, що неможливість своєчасного звернення до суду останнього обумовлена врегулюванням у судовому порядку питання правомірності бездіяльності відповідача стосовно нарахування грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки.

Водночас, доводи представника відповідача стосовно того, що на момент звільнення позивача з військової служби у нього було відсутнє право на отримання грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, у зв`язку з чим у відповідача був відсутній обов`язок стосовно нарахування та виплати такої компенсації, не можуть вважатися належними, оскільки в рамках розгляду справи №520/12792/19 було надано оцінку бездіяльності відповідача щодо військової частини НОМЕР_1 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України з приводу не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.08.2019 р.

Крім того, суд стосовно доводів представника відповідача щодо відсутності підстав вважати грошову компенсацію за невикористану відпустку як учасника бойових дій складовою грошового забезпечення військовослужбовців та, як наслідок, не розповсюдження на неї вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.01.2020 року по справі №620/1982/19 суд зазначає наступне.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

В той же час, спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що доводи відповідача про непоширення норм статті 117 КЗпП України на спірні відносини, є необгрунтованими.

З огляду на вищевикладене та враховуючи обставини справи, суд стосовно розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначає наступне.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також Великою Палатою Верховного Суду вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, стосовно того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Враховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначені Великою Палатою Верховного Суду критерії, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме довідки №320 від 05.08.2020 року Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що за два отанні місяці перед звільненням, а саме липень та серпень 2019 року, позивачем було отримано заробітну плату 5049,00 грн. за відпрацьовані 30 днів та 5049,00 грн. за відпрацьовані 31 день. Виходячи з викладеного, середньомісячне грошове утримання становить 5049,00 грн., а середньоденний заробіток позивача становить 10098,00 грн. : 61 = 165,54 грн.

Враховуючи обставини того, що повний розрахунок із позивачем було проведено 24.03.2020 року, то саме ця дата є кінцевою для проведення розрахунків у даній справі.

Отже, оскільки позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини 21.08.2019 року та відповідачем було проведено остаточний розрахунок із позивачем 24.03.2020 року шляхом виплати компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій у розмірі 15615,11 грн., то середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2020 року по справі №520/12792/19 має бути проведено за період з 21.08.2019 року по 24.03.2020 року.

Також суд зазначає, що позивачу грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій нараховується за 3 років вислуги (2017, 2018, 2019), а тому частина такої компенсації, що припадає на кожний місяць з цих 3 років, за які виплачується така компенсація, в порівнянні із середньомісячним грошовим утриманням позивача, визначеним у відповідності до Порядку № 100, становить 3,9% ((15615,11 грн./3/12 = 433,75 грн.) / 5049,00 грн. = 0,086).

Позивач звільнився 21.08.2019, а компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій остаточно йому виплачена 24.03.2020 року, отже кількість днів затримки розрахунку при звільненні відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року №78/0/206-18 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік та від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» за період з 21.08.2019 року по 24.03.2020 року становить 216 календарних днів.

При цьому, як встановлено судом, з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 21.08.2019 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; 2) зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 21.08.2019 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач звернувся 27.11.2019 року, тобто більше ніж через три місяці після звільнення.

Враховуючи суму компенсації відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, дату звільнення позивача та період часу, протягом якого позивачем вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, тривалість затримки розрахунку при звільненні (після спливу 3 місяців), суд приходить до висновку про необхідність застосування у спірних правовідносинах принципу співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Таким чином, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 165,54 грн., сума середнього заробітку за час затримки у 216 днів становить 35756,64 грн. (165,54 грн. х 216), а відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 3075,07 грн. (8,6 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Відтак, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача.

Водночас, суд наголошує, що відповідачем не було надано до суду жодних доказів в обґрунтування правової позиції або ж задля підтвердження відсутності в його діях або бездіяльності вини.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом із позовними вимогами позивачем також заявлено клопотання про відшкодування йому витрат на надання професійної правничої допомоги за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 7200,00 грн.

Суд зазначає, що положеннями ч. 1, 3 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

В той же час, положеннями ч. 1 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз долучених представником позивача до матеріалів справи доказів свідчить, що в обґрунтування заявленого клопотання до суду подано копії договору про надання правової допомоги №б/н від 24.03.2020 р., укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «Ульянов Бізнес Лойерс», реєстру дій та витрат на правий захист гр-на ОСОБА_1 , акту виконаних робіт направлений на правовий захист гр-на ОСОБА_1 від 30.03.2020 року, рахунку на оплату №53 від 24.03.2020 року, квитанції №0.0..1 про сплату вартості отриманих послуг у розмірі 7200,00 грн.

Відповідно до зазначених доказів Адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «Ульянов Бізнес Лойерс» надано позивачу послуги (правову допомогу) у справі, а саме: надання усної консультації з вивченням документів, укладання договору про надання правової допомоги, підготовка аналітичної довідки щодо судової практики; надання консультації; складання реєстру запланованих заходів та витрат на правовий захист позивача, складання акта виконаних робіт 1 година (1 година від 500,00 грн.) 500,00 грн; складання позовної заяви до суду 5 годин (1 година 1600,00 грн.) 5000,00 грн.; складання відповіді на відзив відповідача неможливо встановити кількість витраченого часу (1 година - від 500,00 грн.) 500,00 грн., що в загальному із урахуванням суми ПДВ у розмірі 1200,00 грн. складає 7200,00 грн.

Враховуючи положення ст. 134 КАС України суд зазначає, що до витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу належать ті, що пов`язані із розглядом справи.

З огляду на вищевикладене та враховуючи складність справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача про відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги та стягнення на користь позивача вартості, сплаченої суми витрат на правничу допомогу у розмірі 7200,00 грн.

Керуючись ст.ст.2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості, що складає 3075 (три тисячі сімдесят п`ять) грн. 07 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_5 ) вартість витрат на надання професійної правничої допомоги у розмірі 7200 (сім тисяч двісті) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Мельников Р.В.