Справа № 826/11556/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 року м. Київ № 826/11556/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Національна поліція України Ради національної безпеки і оборони України, Національної поліції України
провизнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Ради національної безпеки і оборони України (далі також - відповідач) та Національної поліції Украни, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність слідчих підрозділів органів Національної поліції України при здійсненні ними досудового розслідування кримінальних проваджень №0000274, №0004456, №0004534, №0000031 із невиконання судових рішень з чинних кримінальних проваджень і зобов`язати Національну поліцію України провести швидке, повне та неупереджене досудове розслідування чинних кримінальних проваджень та забезпечити прийняття по ним законних і неупереджених рішень;

- визнати протиправною бездіяльність Ради національної безпеки і оборони України щодо невжиття заходів демократичного цивільного контролю за дотриманням органами Національної поліції України законів, у тому числі за належним виконанням судових рішень, при здійснені досудового розслідування в кримінальних провадженнях №0000274, №0004456, №0004534, №0000031 і зобов`язати Раду національної безпеки і оборони України забезпечити реалізацію його конституційного права на судовий захист в чинних кримінальних провадженнях;

- стягнути з Ради національної безпеки і оборони України на користь позивача, за рахунок коштів Державного бюджету України заподіяну здоров`ю позивача моральну шкоду в сумі 5 000 000,00 гривень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва у складі судді Аблова В.Є. від 30.07.2018, залишеною без постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018, відмовлено у відкритті провадження в даній адміністративній справі.

Постановою Верховного Суду від 06.03.2019 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 в частині відмови у відкритті провадження щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Ради національної безпеки і оборони України щодо невжиття заходів демократичного цивільного контролю за дотриманням органами Національної поліції України законів, у тому числі за належним виконанням судових рішень, при здійснені ними досудового розслідування в кримінальних провадженнях №0000274, №0004456, №0004534, №0000031 і зобов`язання Ради національної безпеки і оборони України забезпечити реалізацію конституційного права на судовий захист в чинних кримінальних провадженнях, а також в частині стягнення з Ради національної безпеки та оборони України на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України заподіяну його здоров`ю моральну шкоду в сумі 5 000 000,00 гривень скасовано, справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду і вирішення питання про відкриття провадження у справі. В іншій частині ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 залишено без змін.

За результатами повторного автоматичного розподілу справ між суддями Окружного адміністративного суду міста Києва дану справу розподілено судді Мазур А.С.

Ухвалою суду у складі судді Мазур А.С. від 02.05.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що неодноразово звертався до Ради національної безпеки і оборони України зі скаргами про порушення органами Національної поліції України його конституційних прав і свобод як громадянина України при здійсненні ними досудового розслідування, а також про невиконання ними рішень суду в кримінальних провадженнях, порушених за його заявами, однак відповідач належним чином його звернення не розглянув, направляючи їх для розгляду до Національної поліції України.

Наведене, згідно з доводами позивача, свідчить про протиправну бездіяльність Національної ради безпеки і оборони України, що порушило право позивача на судовий захист і заподіяло йому моральну шкоду, яка полягає у спричинених йому душевних стражданнях, його приниженні та погіршенні стану здоров`я і яку він оцінює в розмірі 5 000 000,00 грн.,

Відповідач правом щодо надання відзиву на позовну заяву не скористався, хоча належним чином повідомлений про її розгляд.

Як вбачається з позовної заяви, слідчим відділом відділу Мелітопольського ВП ГУ НП в Запорізькій області під процесуальним керівництвом прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області здійснюється досудове розслідування в кримінальних провадженнях:

- №0000274 від 30.11.2012;

- №0004456 від 23.09.2013;

- №0004534 від 10.09.2015;

- №0000031 від 17.02.2017.

Вказані кримінальні провадження порушені у зв`язку із вчиненням щодо позивача кримінальних правопорушень.

Згідно з доводами позивача жодні слідчі дії у цих кримінальних провадженнях з моменту їх порушення і станом на час його звернення до суду відповідними слідчими підрозділами Національної поліції України згідно з приписами КПК України не вчинялися.

Таку протиправну бездіяльність слідчих підрозділів Національної поліції України у згаданих кримінальних провадженнях позивач оскаржував до суду. Проте, ухвали слідчих суддів Мелітопольського міськрайонного суду від 25.05.2015 у кримінальній справі №320/4121/15-к, від 29.12.2015 у кримінальній справі №320/1846/15-к, від 20.02.2017 у кримінальній справі №320/1846/15-к, від 13.02.2018 у кримінальній справі №320/1846/15-к, від 02.03.2018 у кримінальній справі №320/9874/15-к, якими задоволено його скарги і зобов`язано відповідні слідчі підрозділи Національної поліції України вчинити необхідні процесуальні дії в цих кримінальних провадженнях останніми не виконані.

Зважаючи на викладене, позивач неодноразово звертався до Ради національної безпеки і оборони України зі скаргами на бездіяльність слідчих підрозділів Національної поліції України у ході досудового розслідування в зазначених вище кримінальних провадженнях і у зв`язку з невиконанням судових рішень, якими їх зобов`язано вчинити необхідні слідчі дії у цих кримінальних провадження, керуючись тим, що відповідно до Закону України «Про національну безпеку України» Рада національної безпеки і оборони України уповноважена здійснювати демократичний цивільний контроль із забезпечення реалізації його конституційного права на судовий захист.

Однак, жодне зі звернень позивача, як стверджує він у позовній заяві, відповідач не розглянув, пересилаючи їх для розгляду до Національної поліції України.

Як вбачається із позову, у задоволенні третього його звернення від 25.06.2018 з цих же підстав, адресованого Раді національної безпеки і оборони України, остання листом від 06.07.2018 №399/22-01 відмовила.

Уважаючи такі дії Ради національної безпеки і оборони України протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 4 вищевказаного Закону до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з приписами частини першої статті 5 цього Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України «Про звернення громадян» якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Частиною четвертою цієї ж статті заборонено направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Аналіз наведених вище законодавчих норм дозволяє суду дійти висновку, що праву громадян на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб кореспондує обов`язок останніх щодо розгляду цих звернень з урахуванням визначених законодавством їхніх повноважень та функцій. У разі, якщо питання, порушені у відповідному зверненні, не входять до таких повноважень і функцій, органи державної влади, місцевого самоврядування, об`єднання громадян, підприємства, установи, організації , засоби масової інформації, посадові особи у п`ятиденний строк пересилають їх за належністю відповідному органу чи посадовій особі.

Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до Ради національної безпеки і оборони України зі зверненнями стосовно протиправної бездіяльності слідчих підрозділів Національної поліції України та невиконання ними судових рішень, ухвалених на його користь, уважаючи, що розгляд таких звернень належить до повноважень відповідача при реалізації ним функції демократичного цивільного контролю.

За змістом пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» демократичний цивільний контроль - комплекс здійснюваних відповідно до Конституції і законів України правових, організаційних, інформаційних, кадрових та інших заходів для забезпечення верховенства права, законності, підзвітності, прозорості органів сектору безпеки і оборони та інших органів, діяльність яких пов`язана з обмеженням у визначених законом випадках прав і свобод людини, сприяння їх ефективній діяльності й виконанню покладених на них функцій, зміцненню національної безпеки України.

За змістом статті 4 Закону України «Про національну безпеку України» передбачено, що у межах повноважень, наданих відповідно до Конституції України, сектор безпеки і оборони підлягає демократичному цивільному контролю (далі - цивільний контроль).

Система цивільного контролю складається з контролю, що здійснюється Президентом України; контролю, що здійснюється Верховною Радою України; контролю, що здійснюється Радою національної безпеки і оборони України; контролю, що здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; судового контролю; громадського контролю.

Цивільний контроль здійснюється за принципами верховенства права, законності, підзвітності, прозорості, ефективності та результативності.

Предметом цивільного контролю є:

1) дотримання вимог Конституції і законів України у діяльності органів сектору безпеки і оборони, недопущення їх використання для узурпації влади, порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) зміст і стан реалізації стратегій, доктрин, концепцій, державних програм та планів у сферах національної безпеки і оборони;

3) стан правопорядку в органах сектору безпеки і оборони, їх укомплектованість, оснащеність сучасним озброєнням, військовою і спеціальною технікою, забезпеченість необхідними запасами матеріальних засобів та готовність до виконання завдань за призначенням у мирний час та в особливий період;

4) ефективність використання ресурсів, зокрема бюджетних коштів, органами сектору безпеки і оборони.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про національну безпеку України» Рада національної безпеки і оборони України здійснює контроль за сектором безпеки і оборони на підставі статті 107 Конституції України у порядку і в межах компетенції, визначених Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України».

Статтею 12 Закону України «Про національну безпеку України» визначено, що сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України.

До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.

За змістом статті 107 Конституції України Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.

Рада національної безпеки і оборони України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони.

Компетенція та функції Ради національної безпеки і оборони України визначаються законом.

Правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції визначено Законом України «Про Раду національної безпеки і оборони України».

Відповідно до статей 1 та 2 названого Закону Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Рада національної безпеки і оборони України керується в своїй діяльності Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України.

Отже, Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, на яку покладено здійснення функції контролю за сектором безпеки і оборони, до складу якого, поміж іншого, входить Національна поліція України.

Статтею 4 визначено компетенцію Ради національної безпеки і оборони України.

Так, відповідно до функцій, визначених Конституцією України та цим Законом, Рада національної безпеки і оборони України:

1) розробляє та розглядає на своїх засіданнях питання, які відповідно до Конституції та законів України, Стратегії національної безпеки України, Воєнної доктрини України належать до сфери національної безпеки і оборони, та подає пропозиції Президентові України, приймає рішення щодо:

- визначення стратегічних національних інтересів України, концептуальних підходів та напрямів забезпечення національної безпеки і оборони у політичній, економічній, соціальній, воєнній, науково-технологічній, екологічній, інформаційній та інших сферах;

- проектів державних програм, доктрин, законів України, указів Президента України, директив Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України, міжнародних договорів, інших нормативних актів та документів з питань національної безпеки і оборони;

- удосконалення системи забезпечення національної безпеки та організації оборони, утворення, реорганізації та ліквідації органів виконавчої влади у цій сфері;

- проекту Закону України про Державний бюджет України та пропозицій до Бюджетної декларації по статтях, пов`язаних із забезпеченням національної безпеки і оборони України;

- матеріального, фінансового, кадрового, організаційного та іншого забезпечення виконання заходів з питань національної безпеки і оборони;

- заходів політичного, економічного, соціального, воєнного, науково-технологічного, екологічного, інформаційного та іншого характеру відповідно до масштабу потенційних та реальних загроз національним інтересам України;

- доручень, пов`язаних з вивченням конкретних питань та здійсненням відповідних досліджень у сфері національної безпеки і оборони, органам виконавчої влади та науковим закладам України;

- залучення контрольних, інспекційних та наглядових органів, що функціонують у системі виконавчої влади, до здійснення контролю за своєчасністю та якістю виконання прийнятих Радою національної безпеки і оборони України рішень, введених в дію указами Президента України;

- забезпечення і контролю надходження та опрацювання необхідної інформації, її збереження, конфіденційності та використання в інтересах національної безпеки України, аналізу на її основі стану і тенденції розвитку подій, що відбуваються в Україні і в світі, визначення потенційних та реальних загроз національним інтересам України;

- питань оголошення стану війни, загальної або часткової мобілізації, введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або окремих її місцевостях, оголошення в разі потреби окремих місцевостей України зонами надзвичайної екологічної ситуації;

- невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України;

2) координує виконання прийнятих Радою національної безпеки і оборони України рішень, введених в дію указами Президента України, і здійснює поточний контроль діяльності органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони, подає Президентові України відповідні висновки та пропозиції;

3) залучає до аналізу інформації посадових осіб та фахівців органів виконавчої влади, державних установ, наукових закладів, підприємств та організацій усіх форм власності;

4) ініціює розроблення нормативних актів та документів з питань національної безпеки і оборони, узагальнює практику їх застосування та результати перевірок їх виконання;

5) координує і контролює переведення центральних і місцевих органів виконавчої влади, а також економіки країни на роботу в умовах воєнного чи надзвичайного стану;

6) координує і контролює діяльність органів місцевого самоврядування в межах наданих повноважень під час введення воєнного чи надзвичайного стану;

7) координує та контролює діяльність органів виконавчої влади по відбиттю збройної агресії, організації захисту населення та забезпеченню його життєдіяльності, охороні життя, здоров`я, конституційних прав, свобод і законних інтересів громадян, підтриманню громадського порядку в умовах воєнного та надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України;

8) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади з протидії корупції, забезпечення громадської безпеки та боротьби із злочинністю з питань національної безпеки і оборони.

З наведеного вбачається, що одним із повноважень відповідача є здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади з протидії корупції, забезпечення громадської безпеки та боротьби із злочинністю з питань національної безпеки і оборони.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають: центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Ураховуючи ту обставину, що звернення позивача стосуються оскарження протиправної бездіяльності територіальних органів Національної поліції України, а не безпосередньо Національної поліції України як центрального органу управління поліцією, то суд уважає, що розгляд таких звернень не охоплюється повноваженнями Ради національної безпеки і оборони України, а належить до повноважень Національної поліції України як центрального органу управління поліцією.

За таких обставин Рада національної безпеки і оборони України обґрунтовано направляла звернення позивача для розгляду до Національної поліції України.

Відтак, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Ради національної безпеки і оборони України щодо невжиття заходів демократичного цивільного контролю за дотриманням органами Національної поліції України законів, у тому числі за належним виконанням судових рішень при здійснені досудового розслідування в кримінальних провадженнях №0000274, №0004456, №0004534, №0000031 і зобов`язання Ради національної безпеки і оборони України забезпечити реалізацію його конституційного права на судовий захист в чинних кримінальних провадженнях є необґрунтованою та задоволенню судом не підлягає.

Водночас суд уважає за доцільне зауважити, що питання примусового виконання рішень (у разі невиконання їх в добровільному порядку) згідно з приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), а у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Зважаючи на відсутність протиправної бездіяльності Ради національної безпеки і оборони України, необґрунтованим є твердження позивача про заподіяння йому Радою національної безпеки і оборони України моральної шкоди, яку він просить відшкодувати за рахунок останньої. Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 5 000 000,00 грн. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди задоволенню судом не підлягає.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур