Справа № 380/1805/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1805/20 пров. № А/857/7361/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Святецького В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року (суддя Гулкевич І.З., час ухвалення не вказано, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту не вказана),

в адміністративній справі №380/1805/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області,

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління Служби безпеки України у Львівській області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення із позивачем повного розрахунку при звільненні не нарахування та невиплату на день виключення зі списків (22.02.2016 року) грошової компенсації за невикористані дні додаткової календарної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення, яке становить 7230,98 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44; 3) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 22.02.2016 року по день постановлення судом рішення, із застосуванням показника 227,10 грн. за кожен день затримки.

Відповідач Управління Служби безпеки України у Львівській області позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.02.2016 року. Зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.02.2016 року. Зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.02.2016р. по 14.05.2020р.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції від 14.05.2020 року частково не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду частково винесено із неповним з`ясуванням обставин справи, а тому рішення, в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що при нарахуванні заборгованості судом першої інстанції було безпідставно застосовано норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. Постановою КМ України від 08.02.1995р. №100, оскільки норми трудового законодавства, в тому числі КЗпП України, не розповсюджуються на військовослужбовців. При цьому, за своєю природою, підставами нарахування, структурою, способом правового регулювання та іншими ознаками поняття «заробітна плата» не є тотожним поняттю «грошове забезпечення». Також звертає увагу апелянт на неспіврозмірність суми компенсації за невикористану додаткову відпустку і суми, яку судом першої інстанції стягнуто з відповідача в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. При цьому, за весь час після звільнення позивач не звертався до Управління з претензіями щодо не нарахування чи невиплати йому будь-яких коштів.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 14.05.2020р. скасувати в частині зобов`язання Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.02.2016 по 14.05.2020, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Позивач ОСОБА_1 подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України у Львівській області за контрактом на 5 років з 01.01.2012р. до 31.12.2016р. (а.с. 10).

Відповідно до посвідчення від 12.02.2015р. серії НОМЕР_1 позивач є учасником бойових дій (а.с. 7).

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 , був звільнений з військової служби наказом першого заступника Голови Служби безпеки України від 11.02.2016р. №138-ОС за пп.«а» (у запас Служби безпеки України) п.61 та пп.«б» (за станом здоров`я) п.62 та п.88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого указом Президента України від 27.12.2007р. №1262/2007. Наказом начальника Управління служби безпеки України у Львівській області від 19.02.2016р. №120-ОС майор ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу Управління, з урахуванням часу на здавання посади, з 22.02.2016р. (а.с. 25).

Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2016 р.р. позивачу не виплачувалась.

За результатами розгляду звернення позивача від 27.11.2019 року про виплату йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, Управління служби безпеки України у Львівській області листом від 27.12.2019р. №62/11/1-С-664/14 повідомив позивача, зокрема, про те, що статтею 24 Закону України «Про відпустки» не передбачено виплату грошової компенсації у разі невикористання додаткової відпустки учасникам бойових дій. Таким чином, відсутні підстави для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також підстави для виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (а.с. 11).

Суд апеляційної інстанції враховує, що рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не оскаржено в апеляційному порядку.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що це рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.02.2016р. та зобов`язання Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.02.2016р. не оскаржено відповідачем УСБУ у Львівській області в апеляційному порядку.

Тому, рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року в неоскарженій сторонами частині позовних вимог не являється предметом апеляційної перевірки.

Відносно рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.02.2016 року по 14.05.2020 року, яке оскаржено відповідачем в апеляційному порядку, то колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення таких позовних вимог, з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Так, судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.

Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.02.2016р. та зобов`язання Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.02.2016р..

Як уже було зазначено, вищенаведені висновки суду першої інстанції відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку.

Водночас, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача (зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити) на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 23.02.2016 року по день постановлення судом рішення (по 14.05.2020 року), то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019р. (справа №825/598/17).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, колегія суддів зазначає, позивач ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явнення до суду цього адміністративного позову ОСОБА_1 та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.02.2016 року.

Рішенням суду першої інстанції від 14.05.2020 року зобов`язано відповідача УСБУ у Львівській області нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 таку грошову компенсацію. При цьому, грошового розміру такої компенсації судом першої інстанції не визначено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до передчасного та помилкового висновку про необхідність зобов`язання відповідача УСБУ у Львівській області нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.02.2016 року (наступний день після виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення) по 14.05.2020 року (дату ухвалення рішення судом першої інстанції), за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку по грошовій компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, здійснив невірне застосування норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає частковому скасуванню.

Згідно ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року необхідно скасувати частково, а саме, в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.02.2016р. по 14.05.2020р. та прийняти в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні відповідних позовних вимог.

В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року необхідно залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області задоволити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в адміністративній справі №380/1805/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати частково, а саме, в частині зобов`язання Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.02.2016р. по 14.05.2020р., та прийняти в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні відповідних позовних вимог.

У решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в адміністративній справі №380/1805/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Р. Й. Коваль
В. В. Святецький