Справа № 640/25403/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2020 року м. Київ № 640/25403/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) через представника звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про:

- визнання відмови Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в оформленні та видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, що викладена у листі Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №81.8027-590/81.8027.2-19 від 23.11.2019, - протиправною;

- зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки, зразок бланка якої затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1994 №353 "Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України", відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, шляхом обміну паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого 23.11.2010 Кіровським MB ГУМВС України в Донецькій області, без надання ОСОБА_1 згоди на обробку її персональних даних.

У позовній заяві позивач зазначила, що у зв`язку з непридатністю паспорта громадянина України вона звернулась до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із письмовою заявою від 21.11.2019 про оформлення та видачу паспорта у вигляді паспортної книжечки. В своїй заяві ОСОБА_1 повідомила про відмову від отримання паспорта громадянина України, що виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, посилаючись на свої релігійні переконання, а також, про відмову від надання біометричних даних, параметрів, просила не формувати унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі. Крім того, ОСОБА_1 не надала свою згоду на обробку її персональних даних.

У відповіді на заяву, відповідач повідомив позивача про те, що відсутність у зазначеного територіального органу Державної міграційної служби України правових підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки. При цьому, відповідач послався на Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.06.2019 № 456 (Тимчасовий порядок №456), відповідно до якого оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994 року можливо тільки особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби України оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому законодавством порядку.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає про те, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби та права людини, звертає увагу на Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя та зазначає, що Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302, якою затверджені зразок бланка, технічний опис та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, передбачають отримання паспорта громадянина України виключно у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

При цьому позивач звертає увагу на чинність також Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ та зазначає про порушення вимог статті 22 Конституції України щодо не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, з огляду на те, що паспорт громадянина України у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, має обмежений строк дії, оформлюється із застосуванням засобів Реєстру, передбачає формування унікального номеру запису в Реєстрі та обробку персональних в автоматизованих системах (реєстрах).

Окремо, в обґрунтування вимог щодо видачі паспорта без надання згоди на обробку її персональних даних позивач посилається на постанову Великої Палата Верховного Суду від 19.09.2018, ухваленій за результатами розгляду зразкової справи №806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

Відтак позивач зазначає, що позбавлення її можливості отримання паспорта у традиційній формі, а саме, у вигляді паспортної книжечки, і переконання у зв`язку із цим, що отримання паспорта у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, спричинить шкоду її приватному життю, порушує її права, в тому числі, право не зазнавати втручання в особисте життя. Відсутність паспорта громадянина України, який є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, робить неможливим реалізацію позивачем передбачених законодавством прав, що є наслідком бездіяльності відповідачів. При цьому вказує на те, що в силу Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України (№456), обов`язковою умовою оформлення та видачі паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки є прийняття судом рішення про зобов`язання Державної міграційної служби України оформити та видати такий паспорт без надання позивачем згоди на обробку її персональних даних.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечило та висловило прохання відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що стаття 16 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачала можливість відмови від отримання паспорта, що містить безконтактний електронний носій. Особам, які через свої релігійні переконання відмовлялися від внесення інформації до безконтактного електронного носія, що імплантований у відповідний бланк документа, гарантувалося право на відмову від отримання такого документа або від внесення інформації до безконтактного електронного носія. Однак, дану статтю викладено у новій редакції, яка вже не містить гарантії права на відмову через свої релігійні переконання від отримання.

Окрім того, відповідач зазначає, що статтею 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Поряд із цим відповідач звертає увагу на те, що державні органи зобов`язані діяти на підставах та в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а відтак відповідачі повинні дотримуватись та діяти з дотримання Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302.

Також зазначає, що виходячи із системного аналізу норм права, видача документу, що посвідчує особу (незалежно від його вигляду - книжка чи картка, що містить безконтактний електронний носій) не можлива без обробки персональних даних особи. Заява про видачу паспорту підтверджує волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. підставою обробки персональних даних ДМС України та її територіальними органами є покладення Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» обов`язок реалізації державної політики у сфері документування громадян України паспортними документами. В підтвердження обґрунтованості своїх доводів відповідач посилається на практику Європейського суду з прав людини.

У відзиві звернуто увагу також на те, що Положення про паспорт громадянина України, затверджене постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992 є підзаконним нормативно-правовим актом затвердженим відповідно та на виконання вимог Закону України «Про громадянство України» №1636-ХІІ від 08.10.1991, який втратив чинність згідно із Законом України №2235-ІІІ від 18.01.2001 «Про громадянство України».

Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відзив на позовну заяву не подавав.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

У зв`язку із непридатністю паспорта громадянина України для користування і неможливістю у зв`язку із цим вклеювання до паспорту нової фотокартки у зв`язку із досягненням позивачем 25-річного віку, остання звернулась до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із письмовою заявою від 21.11.2019 про оформлення та видачу паспорта у вигляді паспортної книжечки з використанням бланка паспорта громадянина України зразка, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1994 №353 «Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України».

В заяві ОСОБА_1 повідомила про відмову від отримання паспорта громадянина України, що виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, посилаючись на свої релігійні переконання, а також, про відмову від надання біометричних даних, параметрів, просила не формувати унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі. Крім того, ОСОБА_1 не надала свою згоду на обробку її персональних даних (а.с. 24).

Листом Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №81.8027-590/81.8027.2-19 від 23.11.2019 ОСОБА_1 повідомлено про відсутність у зазначеного територіального органу Державної міграційної служби України правових підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки. При цьому, відповідач послався на Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.06.2019 №456, відповідно до якого оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994 року можливо тільки особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби України оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому законодавством порядку.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до частини третьої статті 291 КАС України враховує правові висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду ухваленій за результатами розгляду зразкової справи №806/3265/17 від 19.09.2018, у якій позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII; відповідач - територіальні органи ДМС України; предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII.

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що висновки Великої Палати Верховного Суду у цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних данних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII.

Окрім того, суд, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема у постанові №460/842/19 від 31.03.2020.

Згідно з вимогами статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до статті 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд зауважує, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (Конвенція), ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 07.08.1996 (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа №2346/02, ECHR 2002 та п. 65. рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява №1722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява №25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, суд звертає увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Так, правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи визначає Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (Закон №5492-VI).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (ч. 1 ст. 21 Закону №5492-VI).

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно із частиною третьою статті 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до пунктів 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт №2503-XII, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис "Україна", нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис "Паспорт". На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис "Паспорт громадянина України".

На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Водночас, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №745) (Постанова №302), затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом пункту 2 цієї Постанови (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №745) із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

з 01.01.2016 оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII;

з 01.11.2016 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Пункт 3 Постанови №302 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №745 передбачав:

до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки;

прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.11.2016 припиняється;

паспорт громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 01.11.2016, є чинним протягом строку, на який його було видано.

Однак, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2018 №199 абзац другий пункту 3 виключено.

Пунктом 131 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою №302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №745) передбачено, що до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті, вноситься така інформація:

інформація, зазначена в зоні візуальної перевірки паспорта;

додаткова змінна інформація (про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків або повідомлення про відмову від його прийняття (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття зазначеного номера та офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу). У разі наявності повідомлення про відмову від реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у відповідному полі проставляється слово "відмова". У разі відсутності інформації відповідне поле не заповнюється;

біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук (за згодою особи);

засоби електронного цифрового підпису (у разі оформлення паспорта особі, яка досягла 18-річного віку) та засоби шифрування в порядку, встановленому законодавством.

Інформація вноситься до безконтактного електронного носія відповідно до рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (IKAO) Doc 9303.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закон №5492-VI біометричні дані - сукупність даних про особу, зібраних на основі фіксації її характеристик, що мають достатню стабільність та істотно відрізняються від аналогічних параметрів інших осіб (біометричні дані, параметри - відцифрований підпис особи, відцифрований образ обличчя особи, відцифровані відбитки пальців рук).

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Позиція позивача зводиться до порушення принципу поваги до приватного життя суб`єкта персональних даних, шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки вона згоди на таку обробку не надає.

Такі доводи позивача суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» (Закон №2297-VI), мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону №2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Водночас, законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних данних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06.07.2010 №2438-VI, зазначено: "Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статтях 5 і 6 цієї Конвенції; …".

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у право, гарантоване статтею 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13.07.1995, заява №18139/91, п. 37) Під терміном "закон" … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".

Таким чином, суд дійшов висновку, що норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, суд звертає увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine" від 14.06.2007). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі "Groppera Radio AG and Others v. Switzerland" від 28.03.1990).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, суд бере до уваги, що ЄСПЛ у своєму рішенні по справі "Х`ю Джордан проти Великої Британії" сформулював таку позицію: "Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу".

Суд доходить висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною відмову Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в оформленні та видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, що викладена у листі Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №81.8027-590/81.8027.2-19 від 23.11.2019 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що самі по собі дії другого відповідача щодо відмови позивачу у видачі їй паспорта громадянина України у формі книжечки відповідали Закону №5492-VI.

Разом з тим, при вирішенні спору у зразковій справі, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець, приймаючи Закон №1474-VIII, яким внесено зміни до Закону №5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. На час звернення позивача до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № НОМЕР_2 і Постанова №302, відповідно до яких, особи, які раніше отримали паспорт, не зобов`язані звертатися за його обміном, при досягнені відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов`язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону №5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії Відділу УДМС розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.

Для належного захисту порушених прав позивача задоволенню підлягають також вимоги в частині зобов`язання Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області оформити та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки, зразок бланка якої затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1994 №353 "Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України", відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, шляхом обміну паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого 23.11.2010 Кіровським МВ ГУМВС України в Донецькій області.

Вирішення вимог у такій спосіб відповідає позиції Великої палати Верховного Суду та є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Водночас, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині пред`явлення їх до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, оскільки Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є суб`єктом владних повноважень, який безпосередньо реалізує державні функції щодо видачі та обміну паспорту громадянина України. При цьому. Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є територіальним органом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, який в свою чергу є територіальним органом Державної міграційної служби України. Таким чином, позивачем позовні вимоги заявлено одразу до двох різних суб`єктів владних повноважень без врахування розмежування їх функцій та фактичної їх реалізації.

Окрім того, суд вважає не обґрунтованою вимогу про зобов`язання Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області оформити та видати позивачу паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки без надання позивачем згоди на обробку її персональних даних виходячи з наступного.

Так, у даному рішенні суд посилався на положення Закону України «Про захист персональних даних» (Закон №2297-VI), який регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Положення даного Закону застосовано судом у вирішенні вимог щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII.

При цьому, судом враховано правові висновки щодо застосування відповідних норм Закону №2297-VI, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду ухваленій за результатами розгляду зразкової справи №806/3265/17.

Водночас, слід зазначити, що Великою Палатою Верховного Суду не висловлено позицію щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII без надання позивачем згоди на обробку її персональних даних.

Висновки суду щодо того, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою, зводяться до того, що згадані технології (внесення на безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку відцифрованих персональних даних особи) не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Позиція Великої Палати Верховного Суду зводиться, в даному випадку, до захисту від порушення принципу поваги до приватного життя суб`єкта персональних даних, шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки вона згоди на таку обробку не надає.

Відтак, висновки Великої Палати Верховного Суду щодо відмови суб`єктів від обробки їх персональних даних, надано безпосередньо у зв`язку з обробкою таких даних у процесі оформлення ID-паспорту.

Водночас, суд зауважує, що видача органами Державної міграційної служби паспорту громадянина України, навіть у формі книжечки, неможлива без надання позивачем згоди на обробку її персональних даних. При цьому така позиція суду не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що висловлено у постанові ухваленій за результатами розгляду зразкової справи №806/3265/17.

Так, відповідно до визначення термінів, що вживаються у Законі №2297-VI згодою суб`єкта персональних даних є добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди (ст. 2 Закону №2297-VI).

Водночас, обробкою персональних даних є будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем (ст. 2 Закону №2297-VI).

З наведених положень вбачається, що така дія, як реєстрація заяви позивача про оформлення паспорту громадянина України у формі книжечки, виконання відповідного рішення суду, зберігання даних документів, заповнення бланку паспорту тощо, потребує від відповідача, як суб`єкта владних повноважень, отримання від позивача згоди на обробку її персональних даних.

При цьому обробка таких персональних даних обмежується сформульованої мети їх обробки.

Згідно частини першої статті 6 Закону №2297-VI, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

В свою чергу згідно частиною п`ятою цієї ж статті, обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

В контексті наведеного суд зазначає, що пункт 3 Постанови №302 доповнено абзацом 5 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 №398, яким передбачено, що Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Відповідно до наведеного абзацу, наказом Міністерства внутрішніх справ України

від 06.06.2019 №456 затверджено Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, що визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому законодавством порядку.

Паспорт оформлюється з використанням бланка паспорта громадянина України зразка, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.061994 №353 «Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України» (п. 2 Тимчасового порядку).

Оформлення і видача паспорта здійснюються протягом 30 календарних днів з дня подання особою до територіального підрозділу ДМС заяви та документів для оформлення і видачі паспорта (п. 4 Тимчасового порядку).

Заяву заповнює особисто заявник від руки розбірливим почерком без скорочень та виправлень та власним підписом підтверджує правильність внесених до неї відомостей, а також надання згоди на обробку персональних даних згідно із Законом України «Про захист персональних даних» (п. 7 Тимчасового порядку).

Після оформлення та видачі паспорта заява та подані документи зберігаються в алфавітному порядку у формі картотеки в територіальному підрозділі ДМС або у визначеному ДМС територіальному органі ДМС / структурному підрозділі апарату ДМС. Строки зберігання таких документів та матеріалів перевірки визначаються відповідно до вимог законодавства у сфері архівної справи і діловодства (п. 12 Тимчасового порядку).

З наведених положень Тимчасового порядку вбачається, що територіального підрозділу ДМС безпосередньо працює з персональними даними суб`єкта, якому оформлюється та видається паспорт громадянина України зразка 1994 року. При цьому передбачено надання згоди на обробку персональних даних згідно із Законом України «Про захист персональних даних», а відтак з дотримання всіх положень даного Закону, в тому числі тих, які чітко обмежують таке оброблення сформульованою метою.

Наведене нормативне врегулювання даного питання вказує на дотримання та відсутність порушення таких принципів обробки персональних даних як відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки.

З огляду на те, що як позивач, так і відповідач є суб`єктами відносин, пов`язаних із персональними даними, на яких в повній мірі розповсюджується Закон №2297-VI суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині. Дотримання положень Закону №2297-VI для суб`єкта владних повноважень є обов`язковим в силу того, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах та в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Більш того суд зауважує, що прийняття такого рішення буде порушенням вимог Закону №2297-VI з боку суду і призведе до порушення прав позивача, оскільки передбачатиме обов`язок суб`єкта владних повноважень здійснювати обробку персональних даних позивача без будь-якого законодавчого контролю даного процесу.

Персональні дані, які обробляються є об`єктами захисту Закону №2297-VI. Контроль за додержанням законодавства про захист персональних даних у межах повноважень, передбачених законом, здійснюють Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у сфері захисту персональних даних та суди (ст. 22 Закону №2297-VI).

Відповідно до статті 24 Закону держава гарантує захист персональних даних. Суб`єкти відносин, пов`язаних із персональними даними, зобов`язані забезпечити захист цих даних від незаконної обробки, а також від незаконного доступу до них. Забезпечення захисту персональних даних у базі персональних даних покладається на володільця цієї бази.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Таким чином, враховуючи, що вимоги ОСОБА_1 в частині є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, в той час, коли відповідачами належним чином наведені позивачем посилання не спростовано, суд доходить висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку та задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в оформленні та видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, що викладена у листі Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №81.8027-590/81.8027.2-19 від 23.11.2019.

Зобов`язати Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області оформити та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки, зразок бланка якої затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1994 №353 "Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України", відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, шляхом обміну паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданого 23.11.2010 Кіровським МВ ГУМВС України в Донецькій області.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_2 ; паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 23.11.2010 Кіровським МВ ГУМВС України в Донецькій області).

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (місцезнаходження юридичної особи: вул. Березняківська, буд. 4-а, м. Київ, 02152; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 42552598).

Відповідач - Дніпровський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (місцезнаходження юридичної особи: вул. Юрія Поправки, буд. 14-а, м. Київ, 02094).

Суддя О.М. Чудак