Справа № 420/5476/20
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5476/20
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання - Болтушенка А.О.,

за участю представника апелянта - Боєвої О.О.,

представника позивача - адвоката Гайдая О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Овідіопольського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправним та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И Л А :

24 червня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Боєвої О.О. від 03.03.2020 «Про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням ВП № 58358234» та від 04.06.2020 «Про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 61529416».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувані постанови є протиправними з огляду на те, що відповідачем не здійснено оцінку предмета іпотеки та не направлено відповідну заяву та документи для реалізації предмета іпотеки на електронних торгах, внаслідок чого ним невірно визначено розмір виконавчого збору. Відповідальність позивача обмежується лише вартістю реалізованого під час виконавчого провадження предмету іпотеки. Позивач згідно до виконавчого провадження ВП № 58358234 і виконавчого провадження ВП № 61529416 не виступала в якості позичальника за кредитним договором, а є майновим поручителем. Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На примусове виконання повторно надійшов виконавчий напис №12872 від 25.12.2009 року, виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в частині звернення стягнення на нерухоме майно - земельну ділянку, кадастровий номер :01:003:2316, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, масив 18 ділянка №30/15, що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» у загальному розмірі 1009062,68 грн. (на залишок суми, початкова сума стягнення - 1151532,07 грн.). Відділ ДВС зазначає, що відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, що фактично стягнута. Згідно виконавчого напису визначено задовольнили вимоги стягувача у розмірі нестягнутої суми, а саме 1009062,08 грн., де 10 % - 100906,27 грн., Зазначає, що постанова про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження винесена з повним дотриманням вимог ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, помилковими є посилання позивача на перелічені постанови Верховного Суду через відмінність правовідносин та норм, що їх регулюють, з оскаржуваними.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій просить суд відхилити наведені у відзиві заперечення відповідача у зв`язку з їх безпідставністю. Крім того, звертає увагу на положення ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Боєвої Ольги Олегівни від 03.03.2020 року ВП № 58358234 про стягнення виконавчого збору.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Боєвої Ольги Олегівни про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2020 року ВП №61529416.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Боєвої Ольги Олегівни від 04 червня 2020 року ВП №61529416 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент відкриття ВП №58358234) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Виконавчим написом нотаріуса №12872 від 25.12.2009 визначено задовольнити вимоги АТ «ОТП Банк» у розмірі 1 151 532,07 грн., які частково задоволено при попередньому пред`явленні виконавчого напису в рамках ВП №56279671. На момент відкриття ВП №58358234 залишок боргу складав 1 009 062,08 грн. Зазначена категорія справи є майновим стягненням та має грошовий еквівалент визначений у виконавчому написі, а тому відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» стягнуто 10% від суми, що підлягала примусовому стягненню - 100 906,27 грн. (10% від 1 009 062,08 грн.). Виконавчий напис нотаріуса не підпадає під вичерпний перелік виконавчих документів, за якими виконавчий збір не стягується. Постанова про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження в рамках ВП №61529416 винесена з повним дотриманням вимог ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

08 лютого 2008 року між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ML-501/023/2008.

28 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець), яка є майновим поручителем за ОСОБА_2 (боржник), укладено іпотечний договір серії РСL №501/023/2008 (т.1 а.с.70-72).

25 грудня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу на підставі ст.34 ч.1 п. 17, 87, 88, 89 Закону України "Про нотаріат" та п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих приписів нотаріусів, затвердженого постановою Кабміну України від 29.06.1999 року №1172, видано виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №12872 про звернення стягнення на нерухоме майно:

- земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:2316;

- земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:003:2324, що належить на праві власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - місто Одеса), яка є майновим поручителем ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - місто Одеса) за його кредитними зобов`язаннями за кредитним договором № ML-501/023/2008 від 08.02.2008 укладеним між ним та ЗАТ «ОТП Банк».

Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 08.02.2008 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Деордієвою І.В. за реєстровим №470, передане в іпотеку ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», строк платежу за яким настав 01.03.2009.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «ОТП Банк» (залишок заборгованості, відсотки за користування кредитом, пеня за прострочення виконання зобов`язань) в загальному розмірі 144 333,05 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.12.2009 (1 долар США=7,966 грн.) становить 1 149 757,07 грн. та 1 775,00 грн. (штрафні санкції, витрати пов`язані із вчиненням виконавчого напису), а всього у гривневому еквіваленті 1 151 532,07 грн. (т.1, а.с. 22).

26 квітня 2018 року заступником начальника Овідіопольського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області прийнято постанову ВП №56279671 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису №12872 від 25.12.2009 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,0504 га., що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смтТаїрове, масив 18 ділянка №30/15 та земельну ділянку площею 0,0546 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_1 , щодо задоволення вимог стягувача ПАТ «ОТП Банк`у загальному розмірі 1 151 532,07 грн. (т.1, а.с.129-130)

20 грудня 2018 року заступником начальника Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області прийнято постанову ВП №56279671 про повернення виконавчого документа стягувачу, з якої вбачається, що по земельній ділянці площею 0,0504 га, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, масив 18 ділянка №30/15, другі та треті торги не відбулись, а земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:1214 площею 0,0546 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 продана на торгах за ціною 169 332,95 грн.

Також вказано, що вимоги виконавчого документу частково виконані, залишок нестягнутої суми по виконавчому напису - 1 009 062,68 грн. (т.1, а.с.131-133)

12 лютого 2019 року до Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області повторно надійшла заява ПАТ «ОТП Банк» про прийняття на примусове виконання виконавчого напису №12872 від 25.12.2009 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно - земельну ділянку, кадастровий номер - :01:003:2316, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Таїрове, масив 18 ділянка №30/15, що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» у загальному розмірі 1 009 062,68 грн. (т.1, а.с.135).

13 лютого 2019 року головним державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області Боєвою О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58358234 за виконавчим написом №12872 від 25.12.2009 року, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :01:003:2316, до стягнення - 1151532,07 грн, залишок нестягнутої суми по виконавчому напису - 1 009 062,68 грн. Боржник - ОСОБА_1 , стягувач - ПАТ «ОТП Банк». (т.1, а.с.139-140)

21 та 28 лютого 2020 року за вх. №4870/1, №5061/1 до Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява ПАТ «ОТП Банк» про повернення виконавчого документа без подальшого виконання на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». (т.1, а.с.181,184).

03 березня 2020 року головним державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), керуючись п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову ВП № 58358234 про повернення виконавчого документа стягувачу (т.1, а.с.101-102, 189-190).

03 березня 2020 року в межах виконавчого провадження №58358234 головним державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про стягнення виконавчого збору на суму 100 906,27 грн (т.1, а.с.99-100, 186-187).

12 березня 2020 року на підставі вищевказаної постанови про стягнення виконавчого збору від 03 березня 2020 року головним державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61529416 (т.1, а.с.103-104).

04 червня 2020 року головним державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову ВП №61529416 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, згідно якої визначено для боржника ОСОБА_1 розмір таких витрат - 269,00 грн (т.1, а.с.108).

04 червня 2020 року в рамках ВП №61529416 головним державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено дві постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про звернення стягнення на доходи, які позивач отримує в Центральному об`єднаному ПФУ м. Одеси та ТОВ «МАЙЯ» (т.1, а.с.109-110, 111-112).

Позивач, не погоджуючись з постановами відповідача про стягнення виконавчого збору ВП №58358234 від 03.03.2020 та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №61529416 від 04.06.2020, звернувся до суду з даною позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку з чим, збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе. Вартість предмета іпотеки визначається на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності в межах виконавчого провадження станом на момент звернення стягнення (продажу). За відсутністю доказів визначення вартості предмету іпотеки, зазначеного у виконавчому написі нотаріуса №12872 від 25.12.2009, відповідачем не доведено обґрунтоване визначення суми виконавчого збору у розмірі 100 906,27 грн, який стягується з майнового поручителя, що свідчить про наявність підстав для скасування постанови про його стягнення.

Скасовуючи постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 04.06.2020 ВП№61529416 суд посилався на норми розділу VI Інструкції №512/5, яка визначає, що її виносять одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, а також, що мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням визначеного переліку постанов.

Крім того, суд першої інстанції з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправною і скасував постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження ВП №61529416 від 12.03.2020, прийнятої на виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 03.03.2020 ВП№58358234.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до ч.1 ст.90 Закону України «Про нотаріат» стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон України № 1404-VIII, в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню виконавчі написи нотаріусів.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України № 1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Положеннями ст. 40, 42 Закону України № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Судова колегія погоджується з доводами апелянта, що державним виконавцем використано правовий порядок винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору у відповідності до положень ст. 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме: постанові про стягнення виконавчого збору передувала постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону України № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ч. 2, п. 1 - 6 ч. 5, ч. 9 ст. 27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи постанову про стягнення виконавчого збору № 58358234 від 03 березня 2020 року та розраховуючи розмір виконавчого збору, державний виконавець виходив з приписів ст. 3, 27, 40 Закону України1404-VIII.

Сума виконавчого збору розрахована державним виконавцем, як 10% від суми заборгованості за кредитним договором по курсу НБУ станом на 25.12.2009, з урахуванням залишку нестягнутої суми по виконавчому напису, що в еквіваленті становило 1 009 062,68 грн.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума виконавчого збору, в даному випадку, обрахована невірно, з огляду на наступне.

Враховуючи, що згідно виконавчого напису нотаріуса здійснюється стягнення на нерухоме майно позивача, що перебуває в іпотеці, то відповідачу під час вжиття заходів примусового виконання рішень, слід було враховувати ч.7 статті 51 Закону України № 1404-VIII, якою встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 №898-IV (далі - Закон України №898-IV).

При цьому важливим правовим питанням, яке безпосередньо впливає на вірність зробленого відповідачем розрахунку розміру виконавчого збору із загальної суми заборгованості за кредитним договором №ML-501/023/2008, є встановлення факту наявності солідарної відповідальності позивача, як майнового поручителя по договору іпотеки РСL №501/023/2008, та ОСОБА_2 , як боржника за кредитним договором №ML-501/023/2008.

Судова колегія звертає увагу, що правовідносини з іпотеки врегульовані як ЦК України, так і Законом України № 898-IV.

Відповідно до Закону України № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону України № 898-IV).

Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону України № 898-IV основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Безпосередньо Законом України № 898-IV визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов`язання.

Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон України № 898-IV визначає іпотекодавця та іпотекодержателя.

Відповідно до визначень, що містяться в статті 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.

Необхідно враховувати, що згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14).

Жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем.

На підставі викладеного судова колегія доходить висновку, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).

Законом України № 898-IV солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено.

Крім того, у цьому Законі в частині першій статті 11 визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.05.2020 у справі № 161/6253/15-ц.

Наявний в матеріалах справи договір іпотеки РСL №501/023/2008 від 28 лютого 2008 року також не містить посилань на солідарну відповідальності ОСОБА_1 , як майнового поручителя та ОСОБА_4 , як боржника за основним зобов`язанням.

З урахуванням зазначеного судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції, що відповідачем протиправно обраховано суму виконавчого збору, виходячи із загальної суми заборгованості за кредитним договором.

Позивач, як поручитель, несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, проте, визначаючи розмір виконавчого збору, державний виконавець виходив із загальної суми заборгованості боржника по кредитному договору, в той час як у позивача відсутні зобов`язання по погашенню всієї суми заборгованості.

Доводи апелянта, що стягнення виконавчого збору має здійснюватися з визначеного грошового еквіваленту у виконавчому написі нотаріуса є помилковими, оскільки дане зазначення стосується загального боргу ОСОБА_2 за кредитним договором, а стосовно ОСОБА_3 , як майнового поручителя, чітко зазначена пропозиція нотаріуса щодо звернення стягнення на її нерухоме майно - земельні ділянки. Тобто межі стягнення витрат з ОСОБА_1 у виконавчому проваджені мають бути обмежені вартістю іпотечного майна.

Оскільки вартість земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:003:2324, та належить ОСОБА_1 , в рамках виконавчого провадження № 58358234 встановлена не була, відсутні докази покриття виконавчого збору в повному обсязі за рахунок вартості іпотечного майна.

Судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування постанови ВП № 61529416 від 04.06.2020 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Частиною 1 статті 42 Закону України № 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються, зокрема, з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Мінюстом України (частина 3 статті 42 Закону України № 1404-VIII).

Наказом Мінюсту України від 02 квітня 2012 року № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Пунктом 2 Розділу VІ згаданої Інструкції встановлено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов відповідно до переліку.

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)

Наказом Міністерства юстиції України «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження» від 29 вересня 2016 року № 2830/5 визначено види та розміри витрат виконавчого провадження, до яких належать, зокрема:

1) виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари),

2) пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку),

9) плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Відповідно до р. ІІ наведеного наказу, розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах, зокрема, 1 розділу І Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах, зокрема, 2 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати.

Наказом Мінюсту України 24.03.2017 № 954/5 «Про встановлення розміру плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження» установлено, що розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження (далі - Система) органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями становить 69 грн 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

За змістом постанови ВП № 61529416 від 04.06.2020 неможливо встановити вірність розрахунку здійснених державним виконавцем витрат у зв`язку з його відсутністю.

Якщо розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження встановлено відповідним наказом, то іншу частину витрат неможливо обґрунтувати.

Крім того, державним виконавцем порушено встановлену процедуру, оскільки дану постанову винесено майже через три місяці після відкриття виконавчого провадження ВП №61529416.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування наведених висновків суду.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325, 272,329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Овідіопольського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 02.09.2020 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко