Справа № 520/6858/2020
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 р. справа № 520/6858/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горшкової О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до 1) Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9,м. Київ,01001), 2) Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області ( вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057)) про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 65-20 від 23.04.2020р.;

- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області №53 від 06.02.2020р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що наказ ГУ ДМС у Харківській області від 06.02.2020 року № 53 та рішення ДМС України від 23.04.2020 року № 65-20 прийняті суб`єктами владних повноважень без дослідження актуальної інформації по країні походження позивача. Так, позивач вказав, що підставою звернення до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є побоювання стати жертвою переслідування руху «Талібан», що, однак не було враховано відповідачами.

Представник відповідачів, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, надав відзиви на позов, в яких вказав на правомірність прийняття спірних наказу ГУ ДМС у Харківській області від 06.02.2020 року № 53 та рішення ДМС України від 23.04.2020 року № 65-20, оскільки позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими.

Через канцелярію суду 02.09.2020 року, представник відповідачів надав клопотання про розгляд справи по суті без участі Державної міграційної служби України та Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання 02.09.2020 року не прибув, через канцелярію суду в черговий раз надав клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд враховує, але не приймає до уваги вищезазначене клопотання позивача, з огляду на те, що позивачем не обмежений у виборі представників, які можуть представлять його інтереси.

Відтак, враховуючи те, що представник позивача неодноразово звертався до суду із аналогічними клопотаннями про відкладення розгляду справи, а подальше відкладення розгляду справи призведе до безпідставного порушення процесуальних строків розгляду справи, то суд приходить до висновку про можливість розгляду справив в порядку письмового провадження, за наявними в ній матеріалами.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , народився Ісламській Республіці Афганістан у місті Кабул, за етнічним походженням є таджиком . Разом із батьками, трьома сестрами та братом проживав до весни 2016 року у районі Паштун Кот міста Маймана, яке є центром провінції Фар`яб.

У квітні 2017 року позивач прибув на територію України з метою отримання захисту.

ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, 15.05.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 02.06.2017 р. отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 35 від 02.06.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ № 84 від 02.06.2017 р.

Позивач, не погодившись з таким рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 18.01.2018 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 1 від 17.01.2018, в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.12.2017 № 126-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звернувся до суду та просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 №126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016 №84.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 12.03.2018 по справі № 820/382/18 задоволено позов до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Вказаним рішенням були скасовані рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017р. № 126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016р. № 84. Також цією постановою суд першої інстанції зобов`язав ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 по справі № 820/382/18 вищевказане рішення Харківського окружного адміністративного суду залишено без змін, а апеляційну скаргу ДМС України без задоволення.

Позивач 16.04.2019 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 35 від 28.03.2019 р., про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2018 № 121-19.

Позивач, не погодившись з такими рішеннями суб`єктів владних повноважень звернувся до суду за захистом своїх прав з позовною заявою, в якій просив: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 р. № 121-19; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19 позовні вимоги задоволено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019 року по справі № 520/3972/19, залишеною без змін постановою Верховного суду від 10.01.2020 року, апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

06.02.2020 року ОСОБА_1 втретє звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89-99).

Вказана заява мотивована тим, що заявник побоюється зазнати переслідування з боку представників руху «Талібан» та інших, подібних до нього терористичних організацій.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06.02.2020 року № 53 ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність змін та умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671 (а.с. 131-136).

Повідомленням № 8 від 06.02.2020 року заявника поставлено до відома про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06.02.2020 року № 53.

ОСОБА_1 27.02.2020 року звернувся до ДМС України зі скаргою на відмову в прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС України 23.04.2020 року сформовано висновок за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 147-154).

Рішенням ДМС України від 23.04.2020 року № 65-20 відхилено скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 від 11.02.2020 року на наказ ГУ ДМС в Харківській області від 06.02.2020 року № 53 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 155).

Повідомленням від 12.05.2020 року № 41 громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 поставлено до відома про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС від 23.04.2020 року № 65-20 (а.с. 156).

Позивач, не погодившись з рішеннями суб`єктів владних повноважень, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI. За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Судом встановлено, що заява громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 від 06.02.2020 року за змістом та підставами звернення має ідентичний зміст попереднім заявам позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи те, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 три роки перебуває на території України.

Так, постановою Верховного суду від 10.01.2020 року по справі 520/3972/19 підтверджено висновки суду апеляційної інстанції стосовно того, що із протоколу співбесіди вбачається, що у квітні-травні 2016 року сім`я позивача отримала лист від руху «Талібан» з погрозами, в якому його батька звинуватили у колишньому членстві у партії НДПА при владі колишнього президента Афганістану Наджибулли, звинуватили в навчанні у СРСР, у пропаганді проти ідеології ісламу. Заявник повідомив, що відповідно до вимог руху «Талібан», викладених у листі, батько повинен був передати їм 40 тисяч доларів США, його та брата віддати їм для участі у боротьбі проти державної влади та невіруючих - сил НАТО в Афганістані. Позивач зазначив, що в разі невиконання зазначених вимог, їх буде вбито.

Позивач стверджував, що через 2-3 місяці після отримання листа від «Талібан», його батьки зникли, а рідний брат батька ОСОБА_2 забрав його, брата та сестер жити до себе у м. Мазарі-Шариф провінції Балх. Зі слів заявника, через 1,5-2 місяці, за допомогою дяді, який займався оформленням віз для нього та його рідних у Посольстві Таджикистану в Афганістані (м. Мазарі- Шариф ), вони виїхали до Таджикистану на легковому автомобілі, який був орендований дядею. Заявник стверджував, що виїхав до Таджикистану на підставі паспорту старого зразку, який було йому видано строком на один рік, при цьому він не знає хто дав йому запрошення до Таджикистану, але повідомив, що вони вирішили їхати до Таджикистану, так як в останньому проживав знайомий батька ОСОБА_3 , з яким він навчався у СРСР. Разом із братом та сестрами, позивач проживав у вказаної особи у м. Душамбе приблизно вісім місяців.

Зі слів позивача, через 1,5 місяці він отримав новий електронний (біометричний) національний паспорт громадянина Афганістану («Потому что старый паспорт был старого образца, его выдали только на один год, и мне сказали, что надо делать новый, с которым можно ехать куда-угодно» - протокол співбесіди від 01.06.2017).

Позивач пояснив, що для оформлення нового паспорта звернувся разом із дядьком ОСОБА_3 до Посольства Афганістану в Таджикистані, де він заповнив анкету на паспорт, але сам паспорт було виготовлено у посольстві Афганістану в Росії, так як Посольство у Таджикистані цим не займається.

При цьому позивач пояснив, що віза до Таджикистану у старому паспорті закінчувалась, тому нову, продовжену візу, ідентичну попередній, було поставлено у новий паспорт. Позивач повідомив, що таким самим чином були оформлені паспорти брата та сестер.

Позивач повідомив, що звернувся до Посольства України у Таджикистані (м. Душанбе) для оформлення візи в Україну (« Виза не знаю какая была, приглашение было от знакомого человека из Украины, я не знаю кто это, это знакомый человек дяди ОСОБА_3 » - протокол співбесіди від 01.06.2017). Позивач не скористався першою візою, відкритою 28.02.2017, пояснивши це наступним чином: «По первой визе было мало времени и мы, то есть брат, сёстры, не успели собраться, чтобы выехать» (протокол співбесіди від 01.06.2017).

На підставі одноразової візи (тип Н, мета поїздки 04/12), відкритої 11.04.2017 у Посольстві України у Таджикистані (віза дійсна до 25.05.2017), позивач, транзитом через Казахстан (м. Алмати), 12.04.2017 прибув повітряним шляхом до України (аеропорт Бориспіль) на навчання в університеті економіки та права «КРОК» (м. Київ), при цьому повідомивши на співбесіді 01.06.2017 , що він нічого не знає про те, що прибув до України на навчання. Позивач зазначив, що прибув до України разом з сестрами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а брат ОСОБА_6 разом із сестрою ОСОБА_7 прибув до України 11.04.2017.

Зі слів позивача, в аеропорту Бориспіль їх зустрів невідомий йому ОСОБА_8 , який відвіз їх до готелю поблизу аеропорту. Через 3-4 дні він, разом із братом і сестрами, залізничним потягом відбув до Харкова (квитки придбав ОСОБА_8). У Харкові їх зустрів знайомий ОСОБА_8 та відвіз їх на квартиру («Были там 3-4 дня, потом отвёз нас на рынок «Барабашова», познакомил нас с афганцами. Сейчас живём в арендованной квартире на АДРЕСА_1 . Афганцы помогли, платят за жильё. Иногда работаю грузчиком на рынке «Барабашова» - протокол співбесіди від 01.06.2017 р.). На цей час позивач працює вантажником у супермаркеті « Класс ».

Позивачем до своєї заяви в обґрунтування вказаних побоювань була долучена інформація по країні походження, а саме публікація Центру новин ООН від 25.07.2016, свідчить про загальну нестабільну ситуацію в Афганістані через внутрішній збройний конфлікт між незаконними збройними угрупуваннями та силами уряду країни. Також, надав фотокопію листа-погрози від руху «Талібан» і фотокопію листа з поліції, що підтверджує погрози зазначеного руху.

Також, судом було досліджено актуальну ІКП щодо ситуації в Ісламській Республіці Афганістан з якої вбачається наступне.

Відповідно до інфографіки, підготовленої всесвітньою службою «ВВС» («Бі-бі-сі») від 31.01.2018, рух «Талібан» повністю контролює лише 4% території Ісламської Республіки Афганістан. Міста Кабул, Мазарі-Шаріф та ін. перебувають поза контролем зазначеного руху та будь-яких терористичних організацій.

За даними американського «Центру стратегічних та міжнародних досліджень» («TheCenterforStrategicandlnternationalStudies» (CSIS) від 13.08.2018, більшість території країни, включаючи міста Кабул, Герат, Кандагар, Джелалабад і місто Мазарі-Шариф, знаходяться поза контролем руху «Талібан» та інших терористичних угрупувань .

Відповідно до інфографіки, розміщеної відомою арабською телекомпанією «Al-Jazeera» 24.06.2019 , міста Кабул, Мазарі-Шаріф, Кандагар, знаходяться під контролем державної влади.

За даними 2019 року спеціалізованого американського повинного сайту «FDDLongWarJournal («FoundationforDefenseofDemocracies», LWJ)», що висвітлює боротьбу з тероризмом у світі, з 389 районів Ісламської Республіки Афганістан, тільки 51 контролюється талібами .

Відповідно до Квартального звіту для Конгресу Сполучених Штатів Америки від 30.01.2019, підготовленого Спеціальним генеральним інспектором з питань реконструкції Афганістану (Special Inspector General forAfghanistanReconstruction (SIGAR), розміщеного на сайті Австрійського центру досліджень і документації в сфері інформації про країни походження та з питань притулку (AustrianCentreforCountryofOriginandAsylumResearchandDocumentation (ACCORD) 31.01.2019, 56,1% території країни знаходиться під контролем та впливом державної влади, а 17% під контролем та впливом опозиційних владі сил (повстанців).

На початку 2020 року неурядова організація «Проект зі збору даних про зони та хід збройних конфліктів» («TheArmedConflictLocation&EventData Project» (ACLED) - зареєстрована як некомерційна організація зі статусом 501сЗ у США, що спеціалізується на зборі, аналізі та картуванні кризисних даних, розмістила картографічні дані щодо активності руху «Талібан» в Афганістані у 2018-2019 рр., відповідно до яких, «Талібан» діяв не на всій території країни.

Відповідно до «Керівництва по країні: Афганістан: Керівна записка і загальний аналіз», підготовленого Європейським офісні з "Питань надання притулку (EuropeanAsylumSupport Office (EASO) 01.06.2019, місто Мазарі-Шаріф відноситься до міст, де рівень невибіркового насильства настільки низький, що в цілому там не існує реальної небезпеки для цивільної особи постраждати особисто через невибіркове насильство в значенні статті 15 (с) КД: серйозна та індивідуальна загроза життю або фізичної недоторканності цивільної особи внаслідок невибіркового насильства в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

У грудні 2019 року Міністерство оборони США у своєму Звіті «Підвищення безпеки та стабільності в Афганістані» перед Конгресом США заявило наступне: «Уряд Афганістану зберігає контроль над Кабулом, основними населеними пунктами, найбільш ключовими транзитними маршрутами, столицями провінцій табільшістю районних центрів.»

За даними американського незалежного аналітичного центру «Рада із закордонних відносин» («TheCouncilonForeignRelations» (CFR) на кінець 2019 року, лише 12,3% території Афганістану знаходяться під контролем або впливом руху «Талібан».

Таким чином, ситуація в країні походження заявника за останні роки корінним чином не змінилася - більша частина країни, включаючи міста Кабул та Мазарі-Шаріф, знаходиться під контролем уряду країни.

У зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що заявник зазнає серйозної та індивідуальної загрози життю в ситуації збройного конфлікту.

Разом з тим, позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів, станом на 2020 рік.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» знайшли своє підтвердження та є правомірними. Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, так як перебуваючи у третій безпечній країні, позивач не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця. Строк перебування позивача у Таджикістані свідчать, що переїзд позивача до України не був транзитним.

Доводи позивача щодо не дослідження інформації про ситуацію в країні походження позивача, яка є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних реальних побоювань позивача стати жертвою переслідування у разі його повернення до країни громадської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення, з огляду на наступне.

Так, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Також, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону України № 3671 такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Суд звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Водночас, позивач, звертаючись до відповідача 2 із заявою від 06.02.2020, вказав на побоювання повернутися до країни походження через ймовірність бути вбитим в умовах внутрішнього збройного конфлікту, проте відповідних доказів з цього приводу на виконання ч. 7 ст. 7 Закону України № 3671 не надав.

Отже, вказане свідчить про не пов`язаність обґрунтованих побоювань позивача бути вбитою в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини із бажанням проживати в Україні.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не заперечував, що територію країни походження (Афганістан) залишив маючи дозвіл влади країни на виїзд.

Перевіряючи обґрунтованість заяви позивача, суд зазначає, що останнім не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість висновку суб`єкта владних повноважень про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами органу міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України № 3671.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд зазначає, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідачі, будучи суб`єктами владних повноважень та заперечуючи проти позову, довели правовірність прийняття оскаржуваних рішень, які є предметом оскарження позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 1) Державної міграційної служби України, 2) Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Горшкова