Справа № 826/10705/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2020 року м. Київ № 826/10705/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., при секретарі судового засідання Перегудовій Ю.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.02.2018 року, -

за участю представників сторін:

представник позивача Мороз С.С.

представник відповідача Перепелюк О.В.

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

До Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом звернулось Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» (надалі - «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ», позивач) до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.02.2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновок відповідача про нереальний характер господарських операцій, здійснених позивачем з ТОВ ««ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» є необґрунтованим, оскільки, недоведений належними доказами, які у своїй сукупності дозволили б встановити факт порушення вимог податкового законодавства.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідачем під час проведеної перевірки встановлено порушення трудового та будівельного законодавства, що не були предметом перевірки, а тому вважаючи прийняте за результатами вказаної перевірки оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, запропоновано надати Суду відзив на позовну заяву у встановлений строк, учасникам справи роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив - для позивача, для відповідача - заперечення. Розгляд справи призначено у підготовчому засіданні на 22.11.2018 року.

Відповідачем 07 грудня 2018 року до суду подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, посилаючись на те, що оформлення первинних документів ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» проведено без наміру здійснення господарської діяльності, реальною метою якої є надання фінансових послуг, безтоварних операцій.

ГУ ДФС у м. Києві також посилається на протокол допиту свідка від 23.03.2016 року в межах кримінального провадження № 0000630, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України, в якому гр. ОСОБА_1 повідомив про непричетність до реєстрації та здійснення фінансово-господарської діяльності товариства.

У відповіді на відзив позивач підтримав заявлені вимоги та заперечив проти обставин, викладених у відзиві відповідача.

У призначене судом підготовче судове засідання прибув представник позивача, відповідач не прибув, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 17.01.2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2019 року задоволено клопотання представника ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про призначення будівельно-технічної експертизи, призначено будівельно-технічну експертизу у справі №826/10705/18, проведення якої доручити ТОВ «Судова незалежна експертиза України».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.06.2019 року задоволено клопотання судового експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України» Кріві Катерини Вікторівни та витребувати у товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» документи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2020 року поновлено провадження у адміністративній справі №826/10705/18, призначено в підготовче засідання на 27.02.2020 року.

У підготовчому судовому засіданні 27.02.2020 року заслухавши думку учасників справи, суд ухвалив про заміну відповідача ГУ ДФС у м. Києві на ГУ ДПС у м. Києві та оголошено перерву до 26.03.2020 року для ознайомлення представника відповідача із матеріалами справи.

26 березня 2020 року у підготовче судове засідання учасники справи не прибули, повідомленні про дату час і місце розгляду справи належним чином.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.05.2020 року.

У призначене на 21.05.2020 року судове засідання прибув представник позивача, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не прибув. Проте, 13.05.2020 року відповідачем подано клопотання про оголошення перерви, заслухавши думку представника позивача, суд ухвалив оголосити перерву до 18.06.2020 року.

18 червня 2020 року у судове засідання прибули представник позивача та відповідача. Заслухавши вступне слово учасників справи, судом задоволено клопотання про допит свідка та оголошено перерву до 09.07.2020 року.

У судове засідання 09.07.2020 року прибули учасники справи, проте свідок у судове засідання не прибув, у зв`язку з чим, заслухавши думку учасників справи, задоволено клопотання про відкликання заяви про допит свідка та вирішено здійснити дослідження доказів у порядку письмового провадження. Оголошено перерву до 30.07.2020 року.

Судове засідання призначене на 30.07.2020 року не відбулось, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. В подальшому, розгляд справи призначено на 20.08.2020 року.

20 серпня 2020 року у судове засідання прибули учасники справи, представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

В судовому засіданні 20 серпня 2020 року за участю уповноважених представників позивача та відповідача оголошено вступну та резолютивну частини рішення, судове засідання закрито.

Відповідно до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві згідно з наказом від 05.01.2017 № 75 проведено документальну позапланову невиїзну документальну перевірку «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ», з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» за період грудень 2015 року - червень 2016 року.

За результатом перевірки складено Акт від 02.02.2018 року № 73/26-15-14-04-05/31108022, відповідно до висновків якого позивачем допущено наступні порушення: п. 44.1, ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого встановлено заниження сум податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду на загальну суму 5 306 070 грн., в тому по періодах: грудень 2015 року - 674667 грн., січень 2016 року - 970 883 грн., лютий 2016 року - 1 310 317 грн., березень 2016 року - 967 333 грн., квітень 2016 року - 446 750 грн., травень 2016 року - 564 784 грн., червень 2016 року - 371 336 грн.

На підставі Акту перевірки ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.02.2018 року № .

Не погоджуючись із висновками перевірки та винесеними за її результатом податковими повідомленнями-рішеннями від 21.02.2018 року № , вважаючи таке рішення протиправним та такими, що підлягає скасуванню, позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ПК України.

Так, пунктом 6.1 статті 6 ПК України встановлено, що податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Податок на додану вартість належить до загальнодержавних податків (підпункт 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 ПК України).

Відповідно до підпункту 14.1.8 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Під витратами, відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності (підпункт 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

За змістом норм пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України та постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг згідно приписів норми п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку.

База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (п. 188.1 ст.188 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно вимог пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно положень статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від`ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов`язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від`ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

З вищенаведених правових норм вбачається, що для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість платник податку на додану вартість повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності. При цьому, право на бюджетне відшкодування частини від`ємного значення виникає лише у разі фактичної сплати податку на додану вартість в ціні придбаного товару (робіт, послуг) отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Перевіркою встановлено, що взаємовідносини позивача з контрагентом ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» підтверджуються наступними документами:

- Договором № 28/05-ФЗ/14 про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 28.05.2014 року (а.с. 57-61, т. 1);

- Договором генерального підряду № 18/02-ГП/15 від 18.02.2015 року; актами приймання виконаних будівельних робіт: №39 від 31.12.2015 року, №40 від 31.12.2015 року, №41 від 31.12.2015 року, № 42 від 31.12.2015 року, №43 від 31.12.2015 року, №44 від 31.12.2015 року, №45 від 31.12.2015 року, № 1 від 29.01.2016 року, №2 від 29.01.2016 року, №3 від 29.01.2016 року, №4 від 29.01.2016 року, №5 від 29.02.2016 року, №6 від 29.02.2016 року, №7 від 29.02.2016 року, №8 від 29.02.2016 року, №9 від 31.03.2016 року, № 10 від 31.03.2016 року, №11 від 31.03.2016 року, №12 від 31.03.2016 року, №13 від 31.03.2016 року, №13 від 30.04.2016 року, №14 від 30.04.2016 року, №15 від 30.04.2016 року, № 16 від 30.04.2016 року, №17 від 30.04.2016 року, №18 від 11.05.2016 року, № 19 від 12.05.2016 року, № 20 від 13.05.2016 року, №21 від 16.05.2016 року, №22 від 18.05.2016 року, №23 від 19.05.2016 року, №24 від 20.05.2016 року, №16 від 23.05.2016 року, №26 від 03.06.2016 року, №27 від 17.06.2016 року, №28 від 21.06.2016 року, №29 від 29.06.2016 року, №30 від 29.06.2016 року;

- Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати* за грудень 2015 року - червень 2016 року, складених по примірній формі №КБ-3;

- Актами огляду прихованих робіт, актами закриття прихованих робіт та актами приймання-передачі поверхів під влаштування підлоги.

За результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, експертом складено висновок експерта №СЕ-1202-1-1072.19 в якому, встановлено, що за результатами зіставлення об`ємів робіт та матеріалів, які вказанні в досліджуваних актах приймання виконаних будівельних робіт, з фактичними об`ємами робіт та матеріалів, визначеними за результатами візуально-інструментального обстеження об`єкта, який розташований по вул. Українській, 6 в Шевченківському районі м. Києва, ЖК «Шевченківський квартал», експерт прийшов до висновку про те, що в цілому об`єми фактично виконаних робіт від повідають об`ємам, вказаних у досліджуваних актах приймання виконаних будівельних робіт, складених відповідно до договору генерального підряду від 18.02.2015 року №18/02-ГП/15, укладеного між ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» та ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ».

Проаналізувавши надані позивачем первинні документи, дослідивши висновок експерта, судом встановлено, що вказані документи не мають суттєвих дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками.

Суд звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» трудових ресурсів відповідачем суду не надано, оскільки такі обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що податковий орган переважно обґрунтовує правомірність своїх рішень нереальністю спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ». Втім, сам акт перевірки не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з цим контрагентом.

Також, суд зазначає, що відповідачем безпідставно встановлено відсутність фактів, що підтверджують зв`язок ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» з будівництвом по вул. Українська, 6 в м. Києві, оскільки з матеріалів справи вбачається наявність договірних правовідносин щодо спорудження та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості відповідно до договору № 28/05-ФЗ/14 про часткову участь у будівництві та передачу функцій замовника від 28.05.2014 року.

Посилання відповідача на наявність відкритого кримінального провадження №0000630 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 205 Кримінального кодексу України не приймається судом до уваги, оскільки, за змістом ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 283 Кримінального процесуального кодексу України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: закрити кримінальне провадження; звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Таким чином, саме по собі внесення кримінальних проваджень до Єдиного реєстру досудового розслідувань не може бути підставою для висновків про фіктивність тих чи інших господарських операцій.

При цьому суд керується пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»: при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - позивача та контрагента за ознаками злочину, передбаченого статтею 205 КК України (фіктивне підприємництво) відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з ТОВ «ВЕНДЕР ПРОДЖЕКТ» до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Суд звертає увагу на те, що в постанові від 27.03.2018 року по справі № 816/809/17 Верховний Суд зазначив, що сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Крім того, під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт реального вчинення господарських операцій, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з обґрунтувань позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наявних у матеріалах справи доказів, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити адміністративний позов.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 21.02.2018 року.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» суму сплаченого судового збору у розмірі 99488,83 (дев`яносто дев`ять тисяч чотириста вісімдесят вісім грн 83 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбаченні статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 КАС України з урахуванням п/п 15.5. п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю ««ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» (03110, м. Київ, вул. Пироговського, 19, корп. 6, );

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, Шолуденка, 33/19, ).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 31.08.2020 року.

Суддя В.І. Келеберда