Справа № 280/3418/20
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

31 серпня 2020 року Справа № 280/3418/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Конишевої О.В. розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області (69035, м.Запоріжжя, пр. Соборний, б. 168, )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі -позивач) до Територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Територіального Управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо не нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою роботи судді Мелітопольського міськрайонного суду;

зобов`язати Територіальне Управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою роботи судді Мелітопольського міськрайонного суду у відповідності до вимог ч.1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, яка діяла на момент виникнення у позивача права на відставку та на момент реалізації цього права.

Позивач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. В обґрунтування позовної заяви зокрема зазначив, що з 15 квітня 2020 року Конституційним Судом України було поновлено право суддів, які пішли у відставку з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою роботи суддя. Просить позов задовольнити.

Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином подав відзив на позовну заяву, в якій заперечує проти задоволення позивних вимог з огляду на те, що дії територіального управління в частині не виплати позивачу вихідної допомоги ґрунтуються на вимогах законодавства України чинного на момент виходу позивача у відставку. Крім того, зазначає, що оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а вказане Рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Просить у задоволенні позовної заяви відмовити.

Ухвалою суду від 01.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 21.07.2020.

Ухвалою суду від 21.07.2020 у задоволенні заяви Територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області про залишення позовної заяви без розгляду- відмовлено. Відкладено підготовче засідання на 04.08.2020.

Протокольною ухвалою суду від 04.08.2020 відкладено підготовче засідання на 31.08.2020.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Від представника відповідача 31.08.2020 до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів, зміст та обсяг яких достатній для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 07.09.1996 року №814/96 позивача призначено на посаду судді Мелітопольського міського суду Запорізької області.

На підставі Постанови Верховної Ради України № 2613-ІІІ від 05.07.2001 року позивач був обраний суддею Мелітопольського міського суду Запорізької області безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1б00 «Про звільнення суддів» позивач був звільнений з посади судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

03.10.2016 року наказом голови Мелітопольського міськрайонного суду № 59-к позивач був виключений зі складу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

21.04.2020 року позивач звернувся до ТУ ДСА у Запорізькій області про нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою роботи судді - Мелітопольського міськрайонного суду у відповідності до вимог ч.1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453 від 07.07.2010 року, у зв`язку з тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р( 11 )/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (( неконституційними), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-УІ, в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VI11, виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалося право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посад.

05.05.2020 року позивачу було відмовлено у виплаті, так як Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(П)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а вказане Рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Не погоджуючись з таким рішення відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Стаття 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453 (в редакції, що діяла до 01 квітня 2014 року), передбачала, що суддя, який мас стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення, за що отримує суддівську винагороду.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України у разі подання суддею заяви про відставку суддя звільняється з посади органом, що його обрав.

У рішенні від 15 квітня 2020 року К» 2-р( II )/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що право на отримання вихідної допомоги суддя набуває з моменту реалізації ним права на відставку.

Реалізація права судді на звільнення у зв`язку з відставкою починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується ухваленням Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її ухвалення.

Позивача звільнено з посади судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у зв`язку з виходом у відставку постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року Х» 1600-V111 «Про звільнення суддів».

З 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166 пунктом 28 розділу II якою статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключено.

Таким чином, з урахуванням пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи га створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166 суддям, які виходили у відставку після 31 березня 2014 року (починаючи з 01 квітня 2014 року), виплата вихідної допомоги законодавством передбачена не була.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №І-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти гак, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності.

Отже, суд погоджується з правовою позицією відповідача, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (22 вересня 2016 року), а саме пункт 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1 166-VIІ.

Таким чином, з огляду на те, що на день виходу позивача у відставку (22 вересня 2016 року) виплата вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою законодавством не передбачалась, така вихідна допомога позивачу не виплачувалася.

З огляду на викладене, проводячи розрахунок із ОСОБА_1 , у зв`язку із виходом позивача у відставку, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

З приводу аргумента позивача відносно того, що Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/202() було поновлено право суддів, які пішли у відставку з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою роботи судді, суд зазначає наступне.

Згідно пункту другого резолютивної частини Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р( 11 )/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1/99 зазначено, що частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(П)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вище викладене, суд вважає дії відповідач законним, позовні вимоги не обґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що позов задоволенню не підлягає, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250,255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області (69035, м.Запоріжжя, пр. Соборний, б. 168, ) -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 31.08.2020.

Суддя О.В. Конишева