Справа № 9901/258/20
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2020-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 серпня 2020 року

Київ

справа №9901/258/20

адміністративне провадження №П/9901/258/20

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича

про визнаня протиправними дій, скасування Розпорядження №57/2019-рп від 03 червня 2019 року, скасування Розпорядження №424/2020 від 30 липня 2020 року у частині, визнання Указу Президента України №302 від 30 липня 2020 року протиправним та нечинним,

УСТАНОВИВ:

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із позовною заявою, у якій просить:

- Визнати протиправними дії відповідача щодо видання Розпорядження №57/2019-рп від 03 червня 2019 року щодо уповноваження ОСОБА_2 на участь у Тристоронній контактній групі з мирного урегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях від імені України на громадських засадах;

- Визнати Розпорядження №57/2019-рп від 03 червня 2019 року щодо уповноваження ОСОБА_2 на участь у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях від імені України на громадських засадах - протиправним та нечинним;

- Визнати протиправними дії відповідача щодо видання Розпорядження №424/2020 від 30 липня 2020 року про уповноваження ОСОБА_3 представляти Україну у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях на громадських засадах - протиправним і нечинним;

- Визнати Указ Президента України №167 від 05 травня 2020 року «Про делегацію України для участі у Тристоронній контактній групі» - протиправним та нечинним;

- Визнати Указ Президента України №302 від 30 липня 2020 року «Про зміни у складі делегації України для участі у Тристоронній контактній групі» у частині, що стосується уведення ОСОБА_3 до складу делегації України для участі у Тристоронній контактній групі в якості глави делегації України - протиправним та нечинним;

- Зобов`язати відповідача у подальшому утримуватись від видання протиправних указів і розпоряджень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що 03 червня 2019 року відповідачем було видано Розпорядження №57/2019-рп «Про уповноваження ОСОБА_2 на участь у Тристоронній контактній групі з мирного урегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях», яким він уповноважив ОСОБА_2 представляти Україну у Тристоронній контактній групі з мирного урегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях, де ОСОБА_2 здійснює представництво на громадських засадах.

Указує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 106 Конституції України Президент України представляє державу у міжнародних відносинах, здійснює керівництво зовнішньополітичною діяльністю держави, веде переговори та укладає міжнародні договори України.

Згідно з частиною першою статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. До повноважень Верховної Ради України належить, відповідно до статті 85 Конституції України, визначення засад внутрішньої та зовнішньої політики та надання законом згоди на обов`язковість міжнародних договорів України та денонсація міжнародних договорів України.

Виходячи з повноважень Верховної Ради України, відповідно до статті 85 Конституції України, визначати засади зовнішньої політики держави, Верховна Рада України ще 16 квітня 2014 року прийняла Постанову №1217-VII Про Заяву Верховної Ради України: «Про ініціативу міжнародних переговорів щодо деескалації ситуації навколо України», де в пункті 3 цієї Заяви зазначила, що «предметом міжнародних переговорів не можуть бути питання , які належать до внутрішньої компетенції України, зокрема, що стосуються конституційного ладу та адміністративно-територіального устрою України».

Пункт 4 цієї Заяви передбачає, що «у переговорах Україну повинна представляти єдина офіційна повноважна делегація, яка має керуватись цією Заявою та діяти відповідно до затверджених директив згідно Конституції та чинного законодавства України».

Отже, на думку позивача, ОСОБА_2 не є суб`єктом міжнародного права та не наділений Верховною Радою України відповідними повноваженнями щодо укладання міжнародних договорів від імені держави-Україна.

Звертає увагу, що підписані ОСОБА_2 у Мінську Міжнародні угоди, Протоколи, Меморандуми та Рішення висвітлюються засобами масової інформації та відповідачем як чинні Угоди, які є, нібито, обов`язковими для виконання громадянами України, військовими ЗСУ тощо при тому, що дані Угоди підписані від імені України неповноважною особою та не пройшли ратифікацію Верховною Радою України, а тому не можуть уважатись чинними.

Так, заявник уважає, що Комюніке, протоколи, меморандуми, рішення, підписані відповідачем у Парижі, а ОСОБА_2 - у Мінську, не є міжнародними договорами, а тому не підлягають державній реєстрації в Єдиному державному реєстрі нормативно-правових актів України.

Зазначає, що 30 липня 2020 року відповідач видав Розпорядження №424/2020, яким увільнив ОСОБА_2 від виконання обов`язків представляти Україну у Тристоронній контактній групі з мирного урегулювання ситуації у Донецькій і Луганській областях і уповноважує ОСОБА_3 представляти Україну у Тристоронній контактній групі з мирного врегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях, на громадських засадах.

У цей же день 30 липня 2020 року відповідач видав Указ №302/2020 «Про зміни у складі делегації України для участі у Тристоронній компактній групі», яким, частково змінив статтю 2 Указу Президента України №167 від 05 травня 2020 року «Про делегацію України для участі у Тристоронній контактній групі» і вводить до складу делегації України для участі у Тристоронній контактній групі ОСОБА_3 замість ОСОБА_2 , увільнивши його від виконання обов`язків глави делегації тощо.

Звертає увагу, що відповідно до пункту «а» частини першої статті 5 Закону України «Про міжнародні договори України» рішення про проведення переговорів і про підписання міжнародних договорів України приймаються щодо міжнародних договорів, які укладаються від імені України, - Президентом України.

Згідно пункту «а» частини четвертої статті 5 цього Закону повноваження на ведення переговорів і підписання міжнародних договорів України надаються щодо міжнародних договорів, які укладаються від імені України, - Президентом України.

Переконує, що відповідач не мав права видавати Розпорядження про уповноваження ОСОБА_2 , а потім і ОСОБА_3 представляти Україну у Тристоронній контактній групі з мирного урегулювання ситуації в Донецькій і Луганській областях, оскільки повноваження представляти Україну у такому форматі переговорів не установлені Законом і Конституцією України для відповідача, оскільки формат зустрічей у Мінську не є міжнародним, а здійснюється на громадських засадах.

Відповідно до частини другої статті 106 Конституції України Президент України не може передавати свої повноваження іншим особам або органам. Тобто, положення частини першої статті 3 (у частині, що стосується укладання міжнародних договорів від імені України за дорученням Президента України), пункт «а» частини четвертої статті 5, частини четвертої статті 6 Закону України «Про міжнародні договори України» нівелюються частиною другою статті 106 Конституції України, яка забороняє Президенту України передавати свої повноваження іншим особам або органам.

Так, 05 травня 2020 року відповідачем прийнято Указ №167/2020 «Про делегацію України для участі у Тристоронній контактній групі», яким постановив: Утворити делегацію України у Тристоронній контактній групі. Затвердити склад делегації України для участі у Тристоронній контактній групі, яку очолював ОСОБА_2 . Але 30 липня 2020 року відповідач вніс зміни у склад делегації України для участі у Тристоронній контактній групі на підставі власного Указу №302/2020, згідно з яким зі складу делегації України було виведено ОСОБА_2 , увільнивши його від виконання обов`язків глави делегації, натомість, було введено до складу делегації ОСОБА_3 , як нового главу делегації України для участі у Тристоронній контактній групі, замість виведеного ОСОБА_2 .

Уважає, що положення статті 7 Закону України «Про міжнародні договори України», що стосуються надання делегаціям або представнику повноваження на ведення переговорів, та здійснення інших дій, згідно з наданими їм повноваженнями та директивами, суперечить частині другій статті 106 Конституції України, а тому є незаконними.

Зі змісту Конституції України випливає, що до числа міжнародних договорів, положення яких повинні застосовуватись в Україні, належать 1) договори, ратифіковані Верховною Радою України; 2)договори, затвердження, прийняття чи приєднання до яких здійснено на основі рішень Верховної Ради України чи Президента України (пункт 32 статті 85; пункт 3 статті 106 Конституції України); 3) договори, що набрали чинності з моменту підписання їх Президентом України.

Переконує, що оскільки жоден документ укладений або складений за час діяльності Тристоронньої контактної групи в Мінську не містить в собі підпису Президента України, або відсутній його Указ про його прийняття, такі договори не можна уважати чинними міжнародними договорами.

Таким чином, уважає, що оскаржувані ним Розпорядження та Укази, видані відповідачем з грубими порушеннями Конституції та базових норм цивільного законодавства України у сфері міжнародного права та укладення міжнародних договорів, що, на думку заявника, установлює для суду законні підстави визнати дані нормативно-правові акти протиправними та нечинними.

Відповідно до статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали позовної заяви Суд зазначає таке.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, закріплені у статті 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України;

2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат.

Відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень у позовній заяві зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Так, у тексті позовної заяви заявник виражає незгоду із діями відповідача, однак не обґрунтовує яким чином такі дії порушують права, свободи та інтереси позивача.

Відповідно до пункту 10 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві у справах щодо оскарження нормативно-правових актів зазначаються відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Згідно з пунктом 11 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві зазначається власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Так, перевіряючи матеріали позовної заяви Судом установлено, що вона не містить зазначених вище відомостей.

Згідно з частиною третьою статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За змістом частини восьмої статті 160 КАС України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Позивач не надав доказів звільнення його від сплати судового збору.

Додана до матеріалів позовної заяви копія посвідчення від 17 листопада 2015 року №451759 не є документом, який підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Так, відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону № 3551-XII.

Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17.

Отже, Законом України «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають такий статус, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав.

Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі - 2102 грн 00 коп.

У тексті позовної заяви заявлено 5 (п`ять) вимог немайнового характеру та похідні від них.

За правилами частини другої статті 169 КАС України, якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Отже, за позовні вимоги немайнового характеру позивачу слід сплатити 4204 грн 00 коп. (2102*0,4*5).

За змістом статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, відповідно до вимог статті 169 КАС України, позовну заяву слід залишити без руху та надати позивачу строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду:

- відомостей про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт;

- обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями та діями відповідача прав, свобод та інтересів позивача;

- письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав;

- документа про сплату судового збору у розмірі 4204 грн 00 коп.

Реквізити для сплати судового збору: Отримувач коштів УК у Печер. р-ні/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38004897, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача 6007, код банку отримувача (МФО) 899998, номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) UA0026007, код класифікації доходів бюджету 22030102, найменування податку, збору, платежу судовий збір (Верховний Суд, 055), символ звітності банку 207, призначення платежу *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), ВЕРХОВНИЙ СУД Касаційний адміністративний суд, номер справи, у якій сплачується судовий збір.

Керуючись статтями 169, 248, 256 КАС України Суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправними дій, скасування Розпорядження №57/2019-рп від 03 червня 2019 року, скасування Розпорядження №424/2020 від 30 липня 2020 року у частині, визнання Указу Президента України №302 від 30 липня 2020 року протиправним та нечинним - залишити без руху.

Надати позивачу строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали у строк, визначений судом, позовна заява буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

-------------------------

Ж.М. Мельник-Томенко

Суддя Верховного Суду