Справа № 640/19757/19
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2020-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 вересня 2020 року

Київ

справа №640/19757/19

адміністративне провадження №К/9901/7477/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Ханової Р.Ф.,

суддів - Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року

у справі №640/19757/19

за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

до Офісу великих платників податків ДПС

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Зазначена касаційна скарга надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з мотивів її невідповідності вимогам статті 330 Кодексу адміністративного судочинства та встановлений строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання ухвали про залишення касаційної скарги без руху.

Залишаючи касаційну скаргу без руху Суд зазначав, що скаржник у касаційній скарзі, не зазначив підставу (підстави) касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, та не доплатив судовий збір в розмірі 38420.00 гривень.

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2020 року продовжено Офісу великих платників податків ДПС строк на усунення недоліків касаційної скарги у справі №640/19757/19 до 6 серпня 2020 року включно.

28 липня 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 18 березня 2020 року надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги.

Усуваючи недоліки касаційної скарги скаржник надав Суду платіжне доручення від 13 травня 2020 року № 362 про сплату судового збору в розмірі 38420 грн та повідомив таке.

Підставою касаційного оскарження рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі №640/19757/19 є пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

З цього приводу відповідач у касаційній скарзі зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з невірним застосуванням статті 11-1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року № 185-V та пункту 1 Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2011 року № 138 (у редакції постанови КМУ від 24 квітня 2019 року №363).

Зокрема скаржник вважає, що суди не врахували всі фактичні обставини справи в їх сукупності, адже Постановою № 363 запроваджено норматив відрахування частини чистого прибутку з 1 січня 2019 року, проте позивач не вжив заходів, спрямованих на виконання цієї Постанови щодо відрахування частини чистого прибутку в розмірі 90 відсотків. Підприємством всупереч пункту 50.1 статті 50 ПК України не подано уточнюючий розрахунок, щодо застосування нормативу 90 відсотків та не здійснено доплату коштів до бюджету.

Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2а-8123/12/1370, в якій зазначено, що «покладення на контролюючі органи повноважень щодо обліку таких платежів, а також сплата його до Державного бюджету України, не змінює правової природи такого платежу і не звільняє позивача від обов`язку, встановленого статтею 11 Закону № 185- V щодо сплати частини чистого прибутку, розрахованого за 2010 рік та визначеного підприємством у відповідному розрахунку. Враховуючи це у відповідача не було законних підстав для застосування до підприємства штрафних санкцій, оскільки платіж (частина прибутку (доходу)), що відраховується державними підприємствами до бюджету, не є податковим зобов`язанням, хоча декларування та сплата цього платежу (код 21010100) здійснюється у порядку, передбаченому для податку на прибуток підприємств, а контроль за його відрахуванням покладено на Державну фіскальну службу згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету", водночас сума частини чистого прибутку (доходу) як зобов`язання, належне до сплати державними унітарними підприємствами до Державного бюджету України, розраховано правомірно. Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов, помилково скасували податкове повідомлення-рішення від 26 квітня 2012 року №/212 в частині збільшення основного зобов`язання зі сплати частини чистого прибутку (доходу) держаних унітарних підприємств...».

Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі цього пункту недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними, зокрема й в частині правого регулювання (правового режиму) спірних відносин, а саме норми права не виключені, не змінені в процесі законотворчої діяльності.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2а-8123/12/1370, на яку послався скаржник, видно, що правовідносини виникли між сторонами у 2010 році щодо зобов`язання зі сплати частини прибутку (доходу) до Державного бюджету України, в той час як в цій справі спірним є правомірність визначення основного зобов`язання зі сплати частини чистого прибутку (доходу) за І квартал 2019 року. При цьому скаржник не здійснює співставлення норм права в різні періоди їх дії (2010, 2019 роки), не доводить подібність правовідносин та актуальність висновку Верховного Суду щодо правовідносин 2010 року для правовідносин, які виникли у 2019 році.

Зокрема предметом судового розгляду у справі №2а-8123/12/1370 була правомірність податкового повідомлення-рішення від 26 квітня 2012 року №/212, яким підприємству збільшено грошове зобов`язання зі сплати частини чистого прибутку (доходу) держаних унітарних підприємств за 2010 рік на суму 9 517 223,75 грн. Питання відрахування у 2010 році державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями частини чистого прибутку (доходу) були врегульовані Законом України «Про управління об`єктами державної власності» у відповідній редакції, Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2010 року N 610 «Про порядок відрахування у 2010 році державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу)», Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік».

Натомість у цій справі (№640/19757/19) предметом судового розгляду є правомірність податкового повідомлення-рішення від 04 липня 2019 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем частина чистого прибутку (доходу) на 353607903,00 грн за І квартал 2019 року. У 2019 році спірні правовідносини були врегульовані Законом України «Про управління об`єктами державної власності» у відповідній редакції, Порядком відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2011 № 138 (у відповідній редакції) тощо.

Відтак у цій справі та у справі №2а-8123/12/1370 (на постанову ВС в якій посилається скаржник як на таку що не врахована судами попередніх інстанцій у справі №640/19757/19), спірні правовідносини були врегульовані різними нормативно-правовими актами, висновки Верховного Суду щодо застосування норм права нормативно-правових актів, які врегульовували спірні правовідносини у 2010 році не можна розповсюджувати на правовідносини, які виникли у 2019 році та на які поширювався інший правовий режим.

Також Верховний Суд зазначає, що скаржник вказує на неправильне застосування судами статті 11-1 Закону № 185-V, якою встановлені «Особливості відрахування державними підприємствами частини прибутку (доходу)», однак не конкретизує абзац, частину цієї статті, які неправильно застосовані судами без врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №2а-8123/12/1370.

Скаржник в касаційній скарзі вказує, що суди в порушення частини першої статті 90 КАС України, належним чином не дослідили письмові докази надані відповідачем, які підтверджують правомірність висновків акта перевірки, на підставі чого Офісом ВПП ДПС прийнято податкове повідомлення-рішення від 04 липня 2019 року №.

Суд зазначає, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Під час перевірки зазначеної касаційної скарги та заяви про усунення її недоліків на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у касаційній скарзі та заяві не викладені передбачені КАС України, в редакції яка діє з 08 лютого 2020 року, підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Покликаючись на пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України позивач не реалізував положення цієї норми належним чином.

Станом на 31 серпня 2020 року скаржник не усунув зазначені в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2020 року недоліки касаційної скарги, тому вона вважається неподаною і підлягає поверненню.

Керуючись частиною другою статті 332, пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі №640/19757/19 - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявнику касаційної скарги, що її повернення не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Р. Ф. Ханова

Судді І. А. Гончарова

І. Я. Олендер