Справа № 640/8087/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8087/20 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Міністерства розвитку громад та територій України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Міністерство розвитку громад та територій України із позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 13.03.2020 у ВП №615440889 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 132,81 грн та постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 13.03.2020 у ВП №615440889 про стягнення виконавчого збору в сумі 18 892,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неможливістю виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2017 по справі №876/2258/17 про зобов`язання Міністерство розвитку громад та території України розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника відділу держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області, відповідно до Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2012 №45. Так, постанова Кабінету Міністрів України від 25.02.2012 №45 втратила чинність, що у розумінні ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» є обставиною, яка ускладнює виконання судового рішення, у зв`язку з чим, виконавчий лист повинен бути повернутий стягувачу. Крім того, відповідачем було порушено приписи ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено документи виконавчого провадження з порушенням встановленого строку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2020 р. позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 13.03.2020 у ВП №615440889 про стягнення виконавчого збору в сумі 18 892, 00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким в цій частині відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки не враховано, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору виноситься одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження, а тому винесення постанови про стягнення виконавчого збору є імперативною нормою, визначеною законом. Виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання судового рішення та стягується лише після закінчення виконавчого провадження. Вважає, що відповідач виніс оскаржувану постанову у відповідності до вимог чинного законодавства.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Позивач явку в судове засідання свого представника не забезпечив, про час, дату та місце судового розгляду справи був належним чином повідомлений. До суду 26.08.2020 р. о 14:25 год. надійшла заява про продовження строку для подання відзиву на апеляційну скаргу та відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що лише 21.08.2020 р. о 14:43 год. Мінрегіон на свою електронну адресу отримав апеляційну скаргу, в той же час у строк, встановлений судом до 25.08.2020 р. він немає можливості підготувати відзив на апеляційну скаргу.

Колегія суддів ознайомившись із клопотанням позивача, відмовляє в його задоволенні, оскільки продовження процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу у справах даної категорії не передбачено. Причин неможливості прибуття до суду з метою надання усних заперечень позивач не вказав, а тому не підлягає задоволенню його клопотання про відкладення розгляду справи.

Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.01.2017 р. по справі № 809/1030/16 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, Тисменицької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

04.04.2017 р. постановою Львівського апеляційного адміністративного суду постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.01.2017 р. скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Тисменицької районної державної адміністрації щодо погодження або вмотивованої відмови кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області. Визнано незаконною бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо нерозгляду погодження або вмотивованої відмови в кандидатурі ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області. Зобов`язано Тисменицьку районну державну адміністрацію розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області відповідно до "Порядку призначення на посади та звільнення з посад …" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2012 №45. Зобов`язано Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розглянути погодження кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду начальника Відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області відповідно до "Порядку призначення на посади та звільнення з посад …" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2012 №45. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Верховним Судом прийнято постанову від 30.01.2020 р., якою залишено без змін постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2017 р. у справі №809/1030/16.

24.02.2020 р. на виконання вимог постанови Верховного Суду, Івано-Франківським окружним адміністративним судом винесено виконавчий лист № 809/1030/16.

13.03.2020 р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на підставі заяви стягувача відкрито виконавче провадження №61540889 з примусового виконання виконавчого листа №809/1030/16 від 24.02.2020.

13.03.2020 р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 132,81 грн.

13.03.2020 р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 18 892, 00 грн.

Вважаючи вказані постанови протиправними та передчасними, позивач звернувся із позовом до суду.

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно ст. 39 Закону в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Судом першої інстанції застосовано правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 по справі № 2540/3203/18, з урахуванням якого, суд дійшов висновку про помилковість доводів відповідача про те, що виконавчий збір стягується державним виконавцем одночасно із відкриттям виконавчого провадження, незалежно від того чи було здійснено примусові дії з виконання виконавчого листа, а відтак визнав за необхідне скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 13.03.2020 у ВП №615440889.

Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови від 13.03.2020 р. ВП №615440889 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 132, 81 грн, оскільки суд визнав її правомірною.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в оскаржуваній частині судового рішення, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон N 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону N 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша ст. 5 Закону N 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приписами ст. 26 Закону N 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 27 Закону N 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною 4 ст. 27 Закону N 1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 37 Закону N 1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо, зокрема стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону N 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 2 Закону N 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням виконавчий збір є винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Колегія суддів звертає увагу, що оцінка правомірності спірної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 13.03.2020 року надається лише на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент її винесення. Будь-які обставини, що можуть вплинути на розмір такої винагороди або на можливість її виконання у майбутньому, не можуть бути враховані судом, оскільки виконавче провадження це сукупність дій визначених у Законі Україні «Про виконавче провадження», які вчиняються у процесі виконання відповідного рішення, що мають різні юридичні наслідки щодо стягнення з боржника основної винагороди.

Таким чином, оскільки постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору виноситься в силу закону, разом із постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідно надання оцінки правомірності спірної постанови може бути надана лише у разі оскарження дій державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Таке правозастосування викладено в постановах Верховного Суду від 03.03.2020 р. у справі № 260/801/19, № 260/801/19, від 04.08.2020 р. у справі № 200/13920/19-а.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).

Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зважаючи, що в даній справі, позивач не оскаржує дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а також за відсутності фактичного стягнення виконавчого збору за наслідками завершеного виконавчого провадження та за наявності встановлених судом правових підстав для винесення постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 13.03.2020 у ВП №615440889 про стягнення виконавчого збору в сумі 18 892, 00 грн, колегія суддів приходить до висновку про її правомірність.

Також колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.03.2020 р. у справі № 2540/3203/18, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Натомість в даній справі оскаржується постанова про стягнення виконавчого збору, яка винесена, разом із постановою про відкриття виконавчого провадження, тобто до моменту закінчення виконавчого провадження.

Отже, судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального права, проте надано їм невірне тлумачення, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 317 КАС України апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 243, 244, 250, 287, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2020 року в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. (01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13, ) від 13.03.2020 у ВП №615440889 про стягнення виконавчого збору в сумі 18 892, 00 грн скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Н.П.Бужак

Л.О.Костюк