Справа № 160/2661/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2020 року Справа № 160/2661/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги, -
10.03.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області по нарахуванню боргу ОСОБА_1 за вимогою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № Ф-999-56/485У від 11.05.2019 року та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) № Ф-999-56/485У від 11.05.2019 року у розмірі 21 030,90 грн.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона дійсно була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 02.12.2003 року та перебувала на обліку в ГУ ДФС у Дніпропетровській області відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та була взята на облік з 09.12.2003 року, проте вважає, що відповідачем безпідставно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року № Ф-999-56/495У, оскільки вона фактично не здійснювала діяльність, як фізична особа-підприємець, не отримувала прибуток від такої діяльності з моменту відкриття ФОП, тобто з 2003 року. Податкові декларації платника єдиного податку ФОП з показниками нуль, здавались нею до 2005 року, оскільки підприємницька діяльність не здійснювалась відразу написала заяву щодо відбуття у відпустку, після чого позивачка написала заяву про припинення діяльності ФОП, яку подала до Криворізької ДПІ (Інгулецького району м. Кривий Ріг), де було поставлено вхідний номер, зареєстровано її в податковому органі, що діяв на той час. Після звернення позивачки з заявою про припинення діяльності ФОП у 2005 році, позивачка проживала за місцем реєстрації, однак ніяких листів, повідомлень, вимог, актів перевірок на ім`я позивачки не надходили. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не дотримана процедура повідомлення, оскільки їй взагалі не направлялась вимоги про сплату боргу на суму сумі 21 030,90 грн., будь-які акти перевірки з 2005 року по даний час, тобто порушення процесуальних дій відповідачем, позбавило позивачку права на оскарження прийнятого рішення суб`єктом владних повноважень, подати заперечення, надати істотні відомості щодо неправомірності нарахування боргових зобов`язань, в порушення п. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відповідно якого орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Крім того, позивач перебувала з 15.01.2004 року у трудових відносинах на посаді продавця у ВАТ «Буква» м. Кривого Рогу, тому на підставі того, що вона являлась найманим працівником, єдиний соціальний внесок за неї сплачувався роботодавцем. За таких обставин, вона просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
27.04.2020 року від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на адресу суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 09.12.2003 року перебуває на обліку в Криворізькому південному управлінні ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Криворізька південна ДПІ та відповідно до статті 4 Закону №2464 є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). ФОП ОСОБА_1 в період з 09.12.2003 року по теперішній час знаходиться на загальній системі оподаткування. Законом України від 06.12.2016 року № 1774-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774) внесено низку змін до Закону № 2464, які набувають чинності з 01.01.2017 року, зокрема щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систем оподаткування, та особами, які провадять незалежну професійну діяльність. Так, з 2017 року року фізичні особи - підприємці, які обліковуються на загальній системі оподаткування, навіть у разі не отримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 в редакції Закону № 1774). Згідно облікових даних ІТС «Податковий блок» станом на 30.04.2019 року в ІКП ОСОБА_1 обліковується борг (недоїмка) по єдиному внеску у сумі 21 030,00 грн. (за 2017 рік - 8448, грн., за І квартал 2018 року - 2457,18 грн., за II квартал 2018 року - 2457,18 грн., за І квартал 2018 року - 2457,18 грн., за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн., за І квартал 201 року - 2754,18 грн. 11.05.2019 року ФОП ОСОБА_1 виставлена податкова вимога № Ф-999-56/485, та направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення. 29.08.2019 року повернута поштою «За закінченням терміну зберігання». Згідно облікових даних ІТС «Податковий блок» станом на 09.04.2020 року в ІКП за ОСОБА_1 обліковується борг (недоїмка) по єдиному внеску у сумі 29 293,44 грн. (за 2017 рік - 8448,0 грн., за І квартал 2018 року - 2457,18 грн., за II квартал 2018 року - 2457,11 грн., за III квартал 2018 року - 2457,18 грн., за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн., за квартал 2019 року - 2754,18 грн., за II квартал 2019 року - 2754,18 грн., за III квартал 201 року -2754,18 грн., за IV квартал 2019 року - 2754,18 грн.). Відповідач вважає, що нарахування сум єдиного внеску здійснені з дотриманням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець 02.12.2003 року.
11.05.2019 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було винесено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф- 999-56/485 на суму 21 030,90 грн.
Так, відповідачем було нараховано:
- за 12 місяців 2017 року - 8448,00 грн. (мінімальна заробітна плата 2017 року 3200 грн. х 22 відсотки = 704 грн. в місяць х 12 міс. = 8448,00 грн.),
- за 1 квартал 2018 року по строку 19.04.2018 року - 2457,18 грн. (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 грн. х 22 відсотки = 819,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 819,06 грн. х 3 =2457,18 грн.),
- за 2 квартал 2018 року по строку 19.07.2018 року - 2457,18 грн.,
- за 3 квартал 2018 року по строку 19.10.2018 року - 2457,18 грн.,
- за 4 квартал 2018 року по строку 19.01.2019 року - 2457,18 грн.
Таким чином, нараховано за 4 квартали 2018 року - 2457,18 грн. х 4 = 9828,72 грн.
Також за 1 квартал 2019 року було нараховано 2754,08 грн.
Не погодившись із зазначеними нарахуваннями позивачка звернулась до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом приписів статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Дохід від підприємницької діяльності протягом спірного періоду (2017-2019 роки) позивач не отримувала, звітність до контролюючих органів не подавала. Вказаний факт сторонами не заперечується.
Отже, позивач протягом спірного періоду позивач повинна була сплачувати ЄСВ у розмірі не менше мінімального страхового внеску за місяць.
При цьому умовою для звільнення від обов`язку сплати ЄСВ у розмірі не менше мінімального страхового внеску за місяць, зокрема може бути сплата такого внеску у розмірі не менше мінімального, роботодавцем (у разі якщо особа зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте одночасно з цим має інше місце роботи).
Позивач зазначила, що з 2009 року вона працювала на посаді продавця у ВАТ «Буква», на підтвердження чого нею надано копію витягу з трудової книжки НОМЕР_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 року було зобов`язано ОСОБА_1 надати докази працевлаштування та сплати ЄСВ за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року, а саме індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5, ОК-7) та належним чином завірену копію трудової книжки позивача.
На виконання вимог вказаної ухвали, 05.05.2020 року від представника позивача надійшла заява, в якій зазначено, що при зверненні до Пенсійного фонду за місце проживання нею було виявлено, що на час карантину відділення не здійснює особистий прийом громадян та просила суд витребувати такі відомості.
Також до заяви було додано витяг з трудової книжки НОМЕР_1 (сторінки 1-7).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року зобов`язано Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали надати індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5, ОК-7) за період з 01.01.2017 року по 31.12.2019 року щодо ОСОБА_1 .
Станом на 02.09.2020 року ОСОБА_1 вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 року не виконані попри впровадження адаптивного карантину та відновлення роботи територіальних управлінь органів Пенсійного фонду України.
Таким чином, докази працевлаштування позивача та сплати за неї страхових внесків роботодавцем у розмірі не менше мінімального страхового внеску протягом 2017-2019 років в матеріалах справи відсутні.
З урахуванням наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність у позивача обов`язку сплати страхових внесків у розмірі визначеним вимогою Ф-999-56/485У від 11.05.2019 року.
Щодо твердження позивача про порушення відповідачем процедури нарахування ЄСВ за спірний період суд зазначає наступне.
Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено «Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (надалі - Інструкція № 449).
Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції №449, до платників, які не виконали визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках:
- якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами;
- якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
- якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
За положеннями пункту 4 розділу VI Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.
Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується не лише на підставі актів документальних перевірок. Відображення в інформаційній системі фіскального органу даних про наявність у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску є самостійною і достатньою підставою для формування вимоги про сплату боргу.
Отже, в інформаційній системі податкового органу було відображено мінімальну суму страхового внеску, яку зобов`язаний сплатити позивач. Тоді як за результатами документальної перевірки податковий орган може визначити розмір єдиного внеску зі суми отриманого позивачем доходу за вказаний період. В такому випадку розмір необхідного до сплати єдиного внеску буде визначатись як різниця між сумою донарахованого платежу і мінімальною сумою єдиного внеску.
За положеннями ст.6 Закону України № 2464, платник єдиного внеску має право безоплатно отримувати від органів доходів і зборів та Пенсійного фонду в межах їх компетенції інформацію, необхідну для виконання обов`язків, покладених на платника згідно з цим Законом, а також для підтвердження надходження до Пенсійного фонду сплачених платником сум єдиного внеску. Водночас, такий платник має обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати такий внесок.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що контролюючим органом правомірно сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) відповідно до облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів на підставі Закону України № 2464 та Інструкції №449.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, при цьому позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Згідно ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна