Справа № 826/6712/16
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 826/6712/16

адміністративне провадження № К/9901/60289/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Андрієнко Н.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Батюсь Т.В.,

представника відповідача - Борисевича Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/6712/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової служби України

про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року (прийняте у складі: головуючого судді Васильченко І.П., суддів Вєкуа Н.Г., Федорчука А.Б.)

і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Бабенка К.А., суддів Літвінової Н.М., Сорочка Є.О.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернувся з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - «ДФС України»), в якому, з урахування заяв про зміну і збільшення позовних вимог, просив:

- скасувати наказ ДФС України від 1 квітня 2016 року №278 «Про результати перевірки» в частині звільнення позивача з посади заступника директора Департаменту розвитку ІТ за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»);

- скасувати наказ ДФС України від 5 квітня 2016 року №1201-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (зі змінами, внесеними наказом ДФС України від 16 травня 2016 року №1998-о «Про внесення змін до наказу ДФС України від 5 квітня 2016 року №1201-о «Про звільнення ОСОБА_1 »);

- поновити позивача на роботі на посаді заступника директора Департаменту розвитку ІТ ДФС України;

- стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 157757,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 30920,47 грн середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні до дня фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: (1) ДФС України видала два накази про звільнення ОСОБА_1 від 1 і 5 квітня 2016 року, що суперечить вимогам законодавства стосовно неможливості повторного притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності за одне й те ж порушення; (2) дії позивача, у зв`язку з якими його звільнено з роботи, не мали характеру одноразового грубого порушення трудових обов`язків. Водночас до посадових обов`язків ОСОБА_1 не віднесено здійснення тих дій, за невиконання яких його притягнуто до дисциплінарної відповідальності; (3) трудовий договір розірвано без отримання пояснень щодо виявлених правопорушень, оскаржувані накази й акт перевірки не були доведені до відома позивача, а трудову книжку видано йому 19 квітня 2016 року (4) відповідач письмово не повідомив ОСОБА_1 про нараховані йому суми при звільненні і виплатив належні йому кошти лише 15 червня 2016 року, що свідчить про порушення ДФС України вимог статті 116 КЗпП України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 13 квітня 2018 року позов задовольнив частково, визнав протиправними і скасував накази ДФС України:

- від 1 квітня 2016 року №278 «Про результати перевірки» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту розвитку ІТ за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України;

- від 5 квітня 2016 року №1201-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що посадові обов`язки позивача не передбачали здійснення ним тих дій, за невиконання яких його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. До того ж суд встановив, що відповідні дії ОСОБА_1 не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов`язків, оскільки ДФС України встановила, що допущені позивачем порушення мають систематичний характер. Водночас відповідач не зазначив розмір спричиненої позивачем шкоди, причинного зв`язку між бездіяльністю ОСОБА_1 і наслідками завданої ним шкоди (її ступеня), не зазначив, які саме трудові обов`язки порушив позивач, як і не встановив можливості застосування до нього менш суворого дисциплінарного стягнення.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 про звільнення його з роботи під час тимчасової непрацездатності, оскільки встановив, що наказом від 16 травня 2016 року №1998-о відповідач змінив дату звільнення на наступний день після закінчення тимчасової непрацездатності позивача. Разом з тим, суд зауважив, що ОСОБА_1 не оскаржує наказ від 16 травня 2016 року №1998-о, а тому відсутні підстави для задоволення його позовних вимог про поновлення на роботі.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 30 липня 2018 року скасував рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та ухвалив у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що наказ від 1 квітня 2016 року №278 «Про результати перевірки» лише фіксує факт порушення трудової дисципліни позивачем і застосування до нього заходу стягнення у виді звільнення, тобто існування двох наказів про звільнення ОСОБА_1 від 1 і 5 квітня 2016 року не означає повторного притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Стосовно наказу від 5 квітня 2016 року №1201-о, то суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не вжив заходів, передбачених пунктом 1.2 його посадової інструкції щодо забезпечення ефективної організації роботи АІС «Управління документами», що призвело до збою цієї системи і втрати значної кількості службової інформації, а тому визнав оскаржуваний наказ від 5 квітня 2016 року правомірним. Щодо наказу від 16 травня 2016 року, яким було внесено зміни до наказу від 5 квітня 2016 року в частині зміни дати звільнення позивача, то суд апеляційної інстанції зазначив, що наказ від 16 травня 2016 року є невід`ємною частиною наказу від 5 квітня 2016 року і не є окремим актом індивідуальної дії, тобто не впливає на права позивача. У зв`язку з викладеним апеляційний суд також дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

Позивач у касаційній скарзі вказує на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову й ухвалити у цій частині нове рішення, яким поновити ОСОБА_1 на роботі і стягнути з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, зокрема на:

- порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 43 Конституції України, статей 41, 148, 149 КЗпП України, оскільки судом не враховано, що відповідач не встановив конкретного грубого одноразового порушення, вчиненого позивачем, порушив порядок і процедуру звільнення, оскільки не визначив обставин, за яких вчинено проступок, істотності наслідків порушення позивачем трудових обов`язків, його вини, причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням конкретних обов`язків і негативними наслідками проступку, не врахував попередню роботу ОСОБА_1 , не отримав від позивача пояснень в межах службового розслідування щодо порушення ним трудових обов`язків, не врахував особливості щодо строків застосування дисциплінарного стягнення;

- порушення судом першої інстанції вимог статті 235 КЗпП України і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що виявилося у відмові суду поновити позивача на роботі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не оскаржив наказ ДФС України від 16 травня 2016 року, яким змінено дату його звільнення. Проте ОСОБА_1 зауважує, що він оскаржив наказ про звільнення від 5 квітня 2016 року з урахуванням змін, внесених до нього наказом від 16 травня 2016 року, що підтверджується змістом заяви про зміну позовних вимог від 18 липня 2016 року, яку суд безпідставно не врахував. У зв`язку з викладеним позивач вважає, що суд необґрунтовано відмовив у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- порушення судом апеляційної інстанції принципу рівності учасників судового процесу і вимог статей 298, 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року, у зв`язку з безпідставним продовженням відповідачеві строку на усунення недоліків апеляційної скарги.

ДФС України у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, повністю погоджуючись з викладеними у ній мотивами. Так, ДФС вважає, що в наказі від 1 квітня 2016 року №278 «Про результати перевірки» конкретизовано одноразове грубе порушення трудової дисципліни, вчинене ОСОБА_1 за період виконання обов`язків по координації роботи управління адміністрування серверного обладнання і баз даних, а саме: невжиття дієвих заходів для забезпечення ефективної організації роботи. Щодо порушень норм процесуального права, то ДФС України вважає їх такими, що не можуть свідчити про ухвалення апеляційним судом неправильного рішення.

У судовому засіданні, що відбулося 7 липня 2020 року, протокольною ухвалою замінено відповідача ДФС України на його правонаступника - Державну податкову службу України (далі - «ДПС України»).

Відтак ДПС України 25 серпня 2020 року у судовому засіданні також надала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. ДПС України у своєму відзиві вказує на те, що позивача звільнено з посади до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VII, а тому ДФС України правильно застосувала законодавство, чинне на момент притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. В решті доводи відзиву ДПС України аналогічні доводам, викладеним у відзиві ДФС України.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що наказом ДФС України від 1 квітня 2014 року №747-о ОСОБА_1 призначено в порядку переведення на посаду заступника директора Департаменту розвитку та ІТ, електронних сервісів та обліку платників. Наказом ДФС України від 17 вересня 2014 року №533-о у зв`язку зі змінами організаційної структури і штатного розпису ДФС України позивача переведено на посаду заступника директора Департаменту розвитку ІТ.

22 січня 2016 року директор Департаменту інфраструктури подав Голові ДФС України доповідну записку «Про організацію перевірки» №90/99-99-03-01-01-18 (далі - «Доповідна записка»), в якій просив доручити Департаменту внутрішнього аудиту та контролю і Головному управлінню власної безпеки організувати перевірку з метою встановлення причин і обставин збою в роботі АІС «Управління документами» та попередження подальших втрат електронної інформації.

Розпорядженням ДФС України від 3 лютого 2016 року №22-р «Про проведення тематичної перевірки» з метою встановлення причин та обставин збою в роботі АІС «Управління документами», попередження негативних наслідків, пов`язаних з цим, та перевірки інформації, викладеної в Доповідній записці, зобов`язано, зокрема, Департамент внутрішнього аудиту з 3 лютого 2016 року до 3 березня 2016 року провести тематичну перевірку з питань, зазначених у Доповідній записці.

На виконання зазначеного розпорядження проведено перевірку щодо причин і обставин збою в роботі АІС «Управління документами», здійснення заходів попередження пов`язаних з цим негативних наслідків та інформації, викладеної в Доповідній записці, за результатами якої складено акт про результати перевірки організації діяльності з окремих питань від 3 березня 2016 року №306/99-99-14-01-02-20.

Наказом ДФС України від 1 квітня 2016 року №278 «Про результати перевірки» на підставі пункту 1 статті 41, пункту 2 частини першої статті 147 КЗпП України, звільнено із займаної посади заступника директора Департаменту розвитку ІТ ОСОБА_1 за одноразове грубе порушення за період виконання обов`язків з координаційної роботи управління адміністрування серверного обладнання та баз даних, невжиття дієвих заходів для забезпечення ефективної організації роботи, що призвело до порушення вимог Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» від 5 липня 1994 року №80/94-ВР, постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил забезпечення захисту інформації в інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних системах» від 29 березня 2006 року №373, Положення про серверні приміщення ДПС України, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України (далі - «ДПА України») 24 жовтня 2002 року №508, Тимчасового положення про резервне копіювання та архівування електронної податкової інформації, затвердженого наказом ДПА України від 3 жовтня 2005 року №426, в частині неналежного контролю за експлуатацією серверного обладнання, систем збереження даних, виникнення та накопичення помилок у системі збереження даних Hitachi VSP, пошкодження дисків та дискових груп, на яких розміщувалися файлові системи, втрат даних, невжиття організаційних заходів щодо створення, обліку, зберігання, оновлення резервних копій електронної інформації АІС «Управління документами» та її відновлення, невиконання плану заходів для забезпечення побудови КСЗІ, функціонування АІС «Управління документами» без комплексної системи захисту інформації, відсутності робочої документації тощо.

Наказом ДФС України від 5 квітня 2016 року №1201-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (на підставі наказу від 1 квітня 2016 року) позивача звільнено з посади заступника директора Департаменту розвитку ІТ ДФС України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України).

У зв`язку тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 у період з 5 до 19 квітня 2016 року, на підставі листка непрацездатності від 19 квітня 2016 року серії АГЯ №327180, наказом ДФС України від 16 травня 2016 року №1998-о «Про внесення змін до Наказу ДФС від 5 квітня 2016 року №1201-о «Про звільнення ОСОБА_1 » внесено зміни до наказу від 5 квітня 2016 року, шляхом викладення його пунктів 1 і 2 в такій редакції:

« 1. Звільнити 20 квітня 2016 року ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту розвитку ІТ Державної фіскальної служби України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, пункт 1 статті 41 КЗпП України.

2. Виплатити грошову компенсацію за невикористані 1 календарний день щорічної відпустки за період роботи з 2 квітня 2014 року до 1 квітня 2015 року та 16 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 2 квітня 2015 року до 1 квітня 2016 року та 2 календарних дні щорічної відпустки за період роботи з 2 квітня 2016 року до 20 квітня 2016 року та 15 календарних днів додаткової відпустки за період роботи з 2 серпня 2015 року до 1 серпня 2016 року».

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини шостої статті 43 Основного Закону України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, регулювання правового становища державних службовців, що працюють в органах прокуратури, апаратах судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно зі статтею 14 вказаного Закону дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов`язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

Положеннями статті 30 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року передбачено, що державна служба може бути припинена, у тому числі, за загальними підставами, передбаченими КЗпП України.

Стаття 40 КЗпП України визначає підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а стаття 41 цього Кодексу - додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за визначених нею умов.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами;

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

За статтею 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Положеннями статті 148 КЗпП України визначено особливості щодо строків застосування дисциплінарного стягнення. Так, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень врегульований приписами статті 149 КЗпП України, згідно якої до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Надаючи оцінку доводам скаржника про порушення судом апеляційної інстанції вимог статей 41, 148, 149 КЗпП України щодо встановлення у діях ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків і порушення відповідачем порядку звільнення позивача, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно із роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в пункті 27 цієї постанови, вирішуючи питання про законність звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, та, з`ясовуючи, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано (могло бути завдано) шкоду.

До того ж звільнення з цієї підстави за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватися з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно висновків акту перевірки від 3 березня 2016 року факти допущених порушень мають систематичний, а, отже, триваючий характер, а саме: протягом всього терміну експлуатації АІС «Управління документами», тобто більше 3-х років, Департамент охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації і Департамент розвитку ІТ ігнорували і систематично порушували вимоги нормативних документів.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що оскаржуваним наказом від 1 квітня 2016 року (на підставі якого прийнято наказ від 5 квітня 2016 року, до якого внесено зміни наказом від 16 травня 2016 року) ОСОБА_1 вирішено звільнити із займаної посади за одноразове грубе порушення за період виконання обов`язків з координаційної роботи управління адміністрування серверного обладнання та баз даних, невжиття дієвих заходів для забезпечення ефективної організації роботи, що призвело до порушення вимог Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» від 5 липня 1994 року №80/94-ВР, постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил забезпечення захисту інформації в інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних системах» від 29 березня 2006 року №373, Положення про серверні приміщення ДПС України, затвердженого наказом ДПА України від 24 жовтня 2002 року №508, Тимчасового положення про резервне копіювання та архівування електронної податкової інформації, затвердженого наказом ДПА України від 3 жовтня 2005 року №426 в частині неналежного контролю за експлуатацією серверного обладнання, систем збереження даних, виникнення та накопичення помилок у системі збереження даних Hitachi VSP, пошкодження дисків та дискових груп, на яких розміщувалися файлові системи, втрат даних, невжиття організаційних заходів щодо створення, обліку, зберігання, оновлення резервних копій електронної інформації АІС «Управління документами» та її відновлення, невиконання плану заходів для забезпечення побудови КСЗІ, функціонування АІС «Управління документами» без комплексної системи захисту інформації, відсутності робочої документації тощо.

З аналізу викладеного, а також змісту наказу від 1 квітня 2016 року випливає, що ДФС України встановлено ряд порушень, допущених і Департаментом охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації, і Департаментом розвитку ІТ, а також посадовими особами цих Департаментів, серед яких ОСОБА_1 . Водночас, скаржник правильно зауважив, що в наказі від 1 квітня 2016 року не зазначено конкретного одноразового грубого порушення ОСОБА_1 трудових обов`язків.

Крім того, Верховний Суд погоджується з доводами скаржника і висновками суду першої інстанції про те, що ДФС України в оскаржуваних наказах не зазначила розміру спричиненої позивачем шкоди, причинного зв`язку між бездіяльністю позивача та наслідками завданої ним шкоди (її ступеня), які саме трудові обов`язки порушив позивачем, не врахувала попередню роботу ОСОБА_1 , а відтак і не дослідила можливості застосування до нього менш суворого дисциплінарного стягнення.

Викладене свідчить про відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, Верховний Суд погоджується з доводами позивача про те, що ДФС України не було дотримано порядку застосування дисциплінарного стягнення, визначеного статтею 149 КЗпП України.

Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення. Зі змісту наявних у справі пояснень випливає, що вони надавалися в межах проведення тематичної перевірки і ОСОБА_1 не викладав у них жодних міркувань щодо будь-якого грубого одноразового порушення ним трудової дисципліни. Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на вказані доводи позивача, що, разом з іншими порушеннями, вплинуло на правильне вирішення справи.

Окрім іншого, Верховний Суд враховує доводи скаржника про порушення відповідачем вимог щодо строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки невстановлення конкретного одноразового проступку з визначенням дати його вчинення нівелює гарантії ОСОБА_1 захистити своєї права шляхом застосування строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, встановлених статтею 148 КЗпП України.

Викладеним додатково підтверджується незаконність звільнення позивача із займаної посади, оскільки підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення (пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Аналізуючи встановлені судами обставини і враховуючи те, що звільнення позивача відбулося з порушенням визначеного законом порядку, то ОСОБА_1 в силу вимог статті 235 КЗпП України має бути поновлений на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте суд першої інстанції, скасовуючи накази від 1 і 5 квітня 2016 року, вимог вказаної норми не врахував, як і не звернув уваги на заяву про зміну позовних вимог від 18 липня 2016 року (а.с. 80, том 1), в якій ОСОБА_1 просив скасувати наказ від 5 квітня 2016 року №1201-о зі змінами, внесеними наказом від 16 травня 2016 року №1998-о. Відтак висновки суду першої інстанції про те, що позивач не може бути поновлений на роботі не відповідають вимогами статті 235 КЗпП України, а поновлення його на роботі є гарантією ефективного захисту порушених прав ОСОБА_1 як у світлі КЗпП України, так і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №803/2340/15 і від 16 травня 2018 року у справі №813/113/16.

Водночас, з огляду на процесуальну обмеженість Верховного Суду у збиранні або розгляді нових доказів, визначену частиною другою статті 341 КАС України, з метою встановлення дійсних фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Іншим доводам касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права і принципу рівності учасників процесу оцінка не надається, оскільки вони не впливають на результат вирішення цієї справи.

Так, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно зі статтею 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції допустили порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 належить задовольнити, шляхом визнання протиправними і скасування відповідних наказів про звільнення, а також поновлення його на раніше займаній посаді. Натомість в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу слід направити на новий розгляд. Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене у цій постанові, визначити розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, для чого дослідити наявні у матеріалах справи докази і, за необхідності, витребувати додаткові докази.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

З огляду на те, що справа стосується незаконного звільнення і поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також стягнення середнього заробітку, то в силу статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, однак він сплатив його як за подання позовної заяви, так і за подачу апеляційної та касаційної скарг. Втім, незважаючи на те, що позивач сплачував судовий збір і постанова суду касаційної інстанції постановлена на його користь, це не може бути підставою для стягнення понесених ним витрат по сплаті судового збору з іншої сторони. У такому випадку помилково сплачений судовий збір має бути повернутий з державного бюджету за клопотанням позивача.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 353, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2018 року скасувати й ухвалити нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними і скасувати накази Державної фіскальної служби України:

- від 1 квітня 2016 року №278 «Про результати перевірки» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту розвитку ІТ Державної фіскальної служби України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 статі 41, пункту 2 частини першої статті 147 Кодексу законів про працю України;

- від 5 квітня 2016 року №1201-о «Про звільнення ОСОБА_1 » із змінами, внесеними наказом Державної фіскальної служби України від 16 травня 2016 року №1998-о «Про внесення змін до наказу Державної фіскальної служби України від 5 квітня 2016 року №1201-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту розвитку ІТ Державної фіскальної служби України з 21 квітня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу адміністративну справу №826/6712/16 направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Окружного адміністративного суду міста Києва.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду