Справа № 160/4033/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року Справа № 160/4033/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

при секретарі судового засідання Зіненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку в АТ «Дельта Банк» про визнання незаконними дій, визнання права на отримання гарантованої суми відшкодування, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

13.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся до адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку в АТ «Дельта Банк» та, з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої на виконання ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви від 21.04.2020р., просить:

- визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) Конституції України;

- визнати право Позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договору банківського вкладу (депозиту) №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-15 «Зростаючий» у доларах США у розмірі 200 000 грн.;

- стягнути з Відповідача гарантовану Законом України суму відшкодування у розмірі 200 000 грн.;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 100144, 04 грн.;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 29063,01 грн.;

- судові витрати покласти на Відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.02.2015р. та 26.02.2015р. між ним та АТ «Дельта Банк» були укладені три договори банківського вкладу (депозиту) за якими були внесені грошові кошти у розмірі 1999 євро (що еквівалентно 60345,81 грн.), 3950 євро (що еквівалентно 119242,60 грн.), 895 доларів США (що еквівалентно 24037,91 грн.) відповідно. У подальшому Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних та відповідачем була запроваджена тимчасова адміністрація, строк дії якої неодноразово продовжувався та Фондом розпочато виплати коштів вкладникам цього Банку. Однак, незважаючи на неодноразові звернення позивача, його не було включено до переліку вкладників Банку, які мають право на відшкодування гарантованої суми, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до адміністративного суду та за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. у справі №160/8042/18 його позов було задоволено та зобов`язано Уповноважену особу Фонду внести дані позивача до Переліку вкладників Банку, яким гарантовано виплату коштів в межах гарантованої суми - 200 000 грн., дане судове рішення набрало законної сили. Однак, на дату подання позову сума коштів банківського вкладу Фондом позивачеві не повернута. Позивач вважає такі дії відповідача дискримінаційними щодо нього (так як інші вкладники за аналогічних підстав отримали гарантовану суму відшкодування), відповідач майже 5 років користується його грошовими коштами, а тому позивач просить стягнути з відповідача 200 000 грн. гарантованої суми відшкодування, а також і стягнути з відповідача на користь позивача індекс інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 100133 грн., три відсотки річних та пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 29063,01 грн. за період з 11.06.2015р. по 12.04.2020р. на підставі ст.ст. 526, 549, 610, 611, 625 ЦК України, оскільки зобов`язання з виплати відшкодування за поточними рахунками позивача виникло саме з 11.06.2015р. та, відмовляючись їх повернути, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції. Також позивач посилається і на заподіяння відповідачем, як органом владних повноважень, шкоди позивачеві, яка підлягає відшкодуванню на загальних підставах, виходячи з вимог ст.ст.1173,1174 ЦК України. У відповіді на відзив та у додаткових поясненнях позивач вказує і на те, що право позивача на отримання коштів (виплати від Фонду), незаконні дії працівників Фонду та заподіяна шкода Уповноваженою особою Фонду, яка є посадовою особою відповідача, підтверджені судовим рішенням від 25.02.2019р. у справі №160/8042/19, а тому не підлягають доказуванню у даних правовідносинах згідно до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України. Окрім того, позивач вважає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (відповідач) отримав у розпорядження вклад позивача, тобто набув прав кредитора, однак вклад не відшкодував, чим порушив ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р. № 4452-УІ ( далі - Закон № 4452).

15.06.2020р. відповідачем надіслано на адресу суду відзив на позов, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову позивачеві повністю посилаючись на те, що визнання права позивача на отримання гарантованої суми банківського вкладу не відповідає способам захисту, визначеним ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України та не є ефективним способом юридичного захисту згідно ст. 13 Конвенції, що є підставами для відмови у позові. Щодо позовних вимог позивача про визнання дій відповідача незаконними з приводу невиплати гарантованої суми вкладу та стягнення з відповідача суми відшкодування у розмірі 200 000 грн. відповідач посилається на те, що саме Законом №4452 визначено порядок виплати відшкодування за вкладами за рахунок Фонду гарантування, тобто, таке відшкодування відбувається за спеціальною процедурою, що регулює дані правовідносини, при цьому, ці спеціальні норми є пріоритетними до застосування перед іншими законами. У відповідності до вимог ст.ст.26,27,35 Закону №4452 Фондом гарантування до Загального реєстру вкладників Банку включаються вкладники на підставі Переліку вкладників, складеного та наданого Уповноваженою особою Фонду, законодавство не покладає обов`язок на Фонд врахувати на час складання Загального реєстру інші документи, окрім Переліку вкладників. А оскільки позивача не було включено Уповноваженою особою до Переліку вкладників, Фонд гарантування не мав правових підстав здійснювати відповідні процедури по включенню позивача до Загального реєстру вкладників та виплаті відшкодування. За таких обставин та без дотримання спеціальної процедури відшкодування вкладів, встановленої Законом №4452, позовні вимоги позивача про стягнення з Фонду гарантування 200 000 грн. є передчасними, при цьому, після надходження від Уповноваженої особи Фонду додаткової інформації щодо позивача Фонд гарантування автоматично внесе зміни до Загального реєстру та виплатить кошти за вкладом. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення інфляційних витрат та пені, відповідач вказує на те, що у АТ «Дельта Банк» введена тимчасова адміністрація та запроваджена процедура ліквідації за нормами Закону №4452, які є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, що підтверджується висновками, які містяться у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. у справі №6-2001ц15 та у постановах Верховного Суду від 08.02.2018р. у справі №308/3282/15-ц, від 14.02.2018р. у справах №761/20903/15-ц, №553/2630/15-ц. Також відповідач посилається і на те, що Фонд гарантування є державною установою, яка виконує спеціальні функції з питань ліквідації Банку та не відповідає за зобов`язаннями банків, при цьому, правовідносини між позивачем та Банком врегульовані цивільним законодавством та ґрунтуються на договорі, тоді як правовідносини між Фондом гарантування та позивачем щодо відшкодування гарантованої суми вкладу на підставі Закону №4452 та Фонд не платить за власний рахунок неустойку, штрафи, інфляційні річні та інше за неналежне виконання чи невиконання зобов`язань Банком перед своїми кредиторами, а за ст.26 Закону №4452 Фонд гарантує відшкодування коштів у розмірі вкладу, включаючи відсотки, але не більше 200 000 грн.

Відповідач свого повноважного представника для участі в судовому засіданні 17.08.2020р. не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 07.07.2020р. та 13.07.2020р., що підтверджується електронним повідомленням та поштовим повідомленням, наявними в матеріалах справи (а.с.141-142,192).

Третя особа (Уповноважена особа Фонду гарантування) свого представника в судове засідання не направив, причину неявки не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належно 11.07.2020р., що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.191).

20.07.2020р. відповідач надіслав на адресу суду клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (а.с.156-157).

Розглянувши зазначене вище клопотання відповідача про участь його представника в судовому засіданні у режимі відеоконференції з урахуванням того, що з 20.07.2020р. по 14.08.2020р. головуючий суддя у цій справі перебував у черговій щорічній відпустці, дане клопотання судом розглядається 17.08.2020р. (перший робочий день після відпустки) та суд не знаходить підстав для його задоволення, виходячи зі строків розгляду справи, встановлених ст. 193 Кодексу адміністративного судочинства України, які спливають саме 17.08.2020р. та з урахуванням того, що можливість продовження такого строку судового розгляду справи за процесуальним законодавством не передбачена.

У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, за умови, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Враховуючи наведене, належне повідомлення відповідача та третьої особи про дату, час та місце розгляду справи, строки вирішення справи, встановлені ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача та третьої особи з урахуванням відзиву на позов, наданого відповідачем та з урахуванням вимог п.1 ч.3 ст. 205 наведеного Кодексу.

Представник позивача у судове засідання 17.08.2020р. не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином 06.07.2020р. у підготовчому засіданні згідно особистої розписки представника позивача, наявної у справі (а.с.119).

13.08.2020р. позивач подав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи без участі позивача, у яких зазначив про підтримання позову (а.с.173).

Розглянувши вказане вище клопотання позивача, суд вважає підстави достатніми для його задоволення виходячи з того, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності згідно до вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно до вимог ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

Враховуючи наведене та те, що усі учасники справи не з`явилися у судове засідання 17.08.2020р., хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, суд приходить до висновку, що справа у такому випадку підлягає судовому розгляду у письмовому провадженні з урахуванням вищенаведених вимог ч.9 ст. 205 вказаного Кодексу.

У відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду справи за відсутності учасників справи у письмовому провадженні, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ухвалою суду від 25.05.2020р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, підготовче засідання призначено на 12.06.2020р. (а.с.82).

12.06.2020р. у зв`язку із неявкою учасників справи, підготовче засідання було відкладено на 06.07.2020р., що підтверджується протоколом підготовчого засідання (а.с.89).

06.07.2020р. підготовче провадження у даній справі було закрито та справу призначено до судового розглянуто суті у судовому засіданні на 17.08.2020р. (а.с.115).

Із наданих учасниками справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

25.02.2015р. між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір №005-03616-250215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро за умовами якого предметом договору є сума вкладу, яка складає 1999,00 євро, (еквівалентно 60345,81грн.) внесення якої на рахунок позивача відбулося 25.02.2015р., що підтверджується копією відповідного договору та копією платіжного доручення, наявних у справі (а.с.34-36,70-72).

26.02.2015р. між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір №012-03727-260215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро за умовами якого предметом договору є сума вкладу, яка складає 3950,00 євро (еквівалентно 119242,60 грн.) внесення якої на рахунок позивача відбулося 26.02.2015р., що підтверджується копією відповідного договору та копією платіжного доручення, наявних у справі (а.с.37-39,73-75).

26.02.2015р. між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір №008-03727-260215 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро за умовами якого предметом договору є сума вкладу, яка складає 895,00 доларів США (еквівалентно 24037,91 грн.) внесення якої на рахунок позивача відбулося 26.02.2015р., що підтверджується копією відповідного договору та копією платіжного доручення, наявних у справі (а.с.40-42,76-78).

У подальшому, ПАТ «Дельта Банк» з 02.03.2015р. віднесено до категорії неплатоспроможних та введено тимчасову адміністрацію до 02.09.2015р., яку в подальшому продовжено до 02.10.2015р.

А з 02.10.2015р. було розпочато процедуру ліквідації Банку та 05.10.2015р. на офіційному сайті Фонду було опубліковано оголошення про початок виплати коштів вкладникам ПАТ «Дельта Банк» згідно даних Загального реєстру.

Позивач неодноразово звертався до Фонду з метою отримання гарантованої суми вкладу за вищенаведеними договорами банківського вкладу (депозиту), проте, листом від 02.08.2018р. позивача було повідомлено про те, що йому відмовлено у виплаті гарантованої суми вкладу у зв`язку із нікчемністю правочинів, укладених позивачем та Банком (а.с.43,79).

Вказана відмова позивачем була оскаржена у судовому порядку та за результатами розгляду адміністративної справи за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. у справі №160/8042/18 адміністративний позов позивача було задоволено, визнано протиправним рішення Уповноваженої особи Фонду щодо нікчемності правочинів та зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів внести дані позивача до Переліку (реєстру) вкладників банку та подати до Фонду додаткову інформацію щодо даних позивача, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.23-30).

Зазначене вище судове рішення набрало законної сили 28.03.2019р., що підтверджується змістом копій виконавчих листів №160/8042/18 від 24.10.2019р., виданих на примусове виконання вказаного судового рішення (а.с.31-32).

На підставі наведених виконавчих листів державним виконавцем 11.01.2020р. було відкрито виконавче провадження ВП №60708469 з примусового виконання судового рішення у справі №160/8042/18 в частині зобов`язання Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внести дані позивача до переліку (реєстру) вкладників як вкладника АТ «Дельта Банк» та подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо позивача, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за трьома договорами банківського вкладу (депозиту), укладених 25.02.2015р. та 26.02.2015р., що підтверджується копією постанови державного виконавця, наявної у матеріалах справи (а.с.33).

Позивач зазначає у позові, що на момент подачі позову, відповідачем гарантована сума відшкодування йому не виплачена.

Звернувшись із даним позовом, позивач просить визнати незаконними дії відповідача щодо невиплати (затримки/перешкоджанні в виплаті) йому гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) Конституції України, просить визнати право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду згідно трьох договорів банківського вкладу (депозиту) від 25.02.2015р. та від 26.02.2015р., а також і стягнути з відповідача гарантовану Законом суму відшкодування у розмірі 200 000 грн., індекс інфляції у розмірі 100133,04 грн., три відсотки річних від простроченої суми та пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 29063,01 грн. посилаючись на несвоєчасне відшкодування Фондом позивачеві гарантованої суми за договорами банківського вкладу чим заподіяно позивачеві шкоду, яка підлягає відшкодуванню на загальних підставах згідно до вимог ст.ст. 23, 526, 549, 610, 611, 625, 1173, 1174 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку із чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання незаконними дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні в виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінація) Конституції України (п.3 позовних вимог), суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.5 вищенаведеного Кодексу, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно до ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема:

- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача - ч.2 ст.77 наведеного вище Кодексу.

В той же час, обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, покладається і на позивача згідно до вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як свідчить зміст позовних вимог позивача, наведених у позові, позивач просить визнати незаконними дії Фонду гарантування щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми та такими, що порушують норми ст.24 (дискримінації) Конституції України.

Водночас, заявляючи позовні вимоги про визнання дій незаконними щодо невиплати гарантованої суми, позивач фактично оспорює бездіяльність суб`єкта владних повноважень, виходячи із того, що діями суб`єкта владних повноважень - це є активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, в той же час, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи (наприклад, неприйняття рішення за заявою особи).

Отже, у даних правовідносинах адміністративним судом підлягають перевірці не лише дії відповідача, вчинені щодо виплати/невиплати гарантованої суми вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів позивачеві, а й наявність чи відсутність бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті (затримці/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми позивачеві у відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст.26 Закону №4452 встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень.

А за приписами ч.1 ст.27 Закону №4452 передбачено, що уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує, зокрема, перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр (Загальний) відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Отже, Фонд гарантування вкладів виплачує гарантовану суму вкладу вкладникам Банку за двох умов, а саме: після отримання від Уповноваженої особи Фонду Переліку (реєстру) вкладників Банку або додаткової інформації щодо вкладника банку; після включення Фондом гарантування такого вкладника Банку до Загального реєстру вкладників Банку.

Так, із наявних в матеріалах справи документів видно, що Уповноваженою особою Фонду позивача не було включено до Переліку (реєстру) вкладників Банку через визнання його договорів банківського вкладу нікчемними, у зв`язку з чим позивачем у судовому порядку оскаржувалися дії та акт індивідуальної дії (наказ) Уповноваженої особи Фонду щодо визнання договорів банківського вкладу нікчемними та щодо не включення позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, вказані позовні вимоги були задоволені судом та рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. у справі №160/8042/18 набрало законної сили 28.03.2019р., на його примусове виконання були видані відповідні виконавчі листи, що підтверджено матеріалами справи (а.с.23-32).

11.01.2020р. державним виконавцем на підставі виконавчих листів у справі №160/8042/18 було відкрито виконавче провадження ВП №60708469 з приводу зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування внести дані позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку та подати до Фонду гарантування вкладів додаткову інформацію щодо позивача, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду за трьома договорами банківського вкладу від 25.02.2015р. та від 26.02.2015р., що підтверджується копією постанови про прийняття виконавчого провадження (а.с.33).

При цьому, зі змісту листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.06.2020р. №02-036-8052/20 вбачається, що на виконання вищенаведеного судового рішення Уповноваженою особою Фонду до Фонду гарантування вкладів було надано інформацію щодо включення позивача до реєстру вкладників АТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду та для отримання цих коштів позивачеві запропоновано звернутися у найближче відділення одного із банків-агентів Фонду (а.с.144).

Отже, аналіз вищенаведених документів свідчить про те, що як Уповноваженою особою Фонду, так і самим Фондом гарантування вкладів станом на момент розгляду даної справи вчинені всі необхідні дії, що дозволяють позивачеві отримати гарантовану суму вкладу за спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452.

В той же час, у ході судового розгляду справи позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено (а судом не встановлено) фактів незаконності (протиправності) дій (бездіяльності) відповідача, які полягають у невиплаті (затримці/перешкоджанні в виплаті) позивачеві гарантованої суми з урахуванням встановлених судом вищенаведених обставин у даній справі, навпаки, наведені вище документи, зокрема, зміст листа №02-036-8052/20 від 22.06.2020 (а.с.144) спростовують твердження позивача щодо протиправності дій (бездіяльності) відповідача, яка полягає у невиплаті (перешкоджанні/затримці) йому гарантованої суми вкладу.

Також, позивачем не доведено жодними доказами у відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України (судом не встановлено таких доказів), які б свідчили про затримку/перешкоджанні саме Фондом гарантування вкладів у виплаті позивачеві гарантованої суми вкладу після отримання Фондом додаткової інформації позивача щодо включення його до Переліку (реєстру) вкладників Банку від Уповноваженої особи.

Навпаки, позивач на момент розгляду справи 17.08.2020р. не надав суду жодних причин не звернення до відповідача після 22.06.2020р. на пропозицію відповідача згідно листа №02-036-8052/20 від 22.06.2020 (а.с.144) та причин не отримання ним у період з 22.06.2020р. по 17.08.2020р. гарантованої Фондом суми коштів за його вкладом (доказів суду не надано).

Таким чином, здійснивши аналіз вищенаведених документів та норм спеціального законодавства у сфері відшкодування гарантованої суми вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність у діях Фонду гарантування вкладів протиправності (незаконності) дій, які полягають у невиплаті (затримці/перешкоджанні у виплаті), на чому наполягає позивач, як і не встановлено судом (а позивачем не доведено жодними доказами) протиправної бездіяльності у діях Фонду у невиплаті позивачеві гарантованої суми вкладу, з урахуванням вищенаведених обставин у листі Фонду від 22.06.2020р., навпаки, на виконання судового рішення, як Уповноваженою особою, так і Фондом гарантування вчинені активні дії, направлені на виплату позивачеві гарантованої суми, а саме: Уповноважена особа Фонду подала додаткову інформацію щодо включення позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, а, відповідно, на підставі вказаної додаткової інформації, відповідач включив позивача до Загального реєстру вкладників Банку для виплати йому гарантованої суми вкладу, що відповідає порядку та способу виплати гарантованої суми за вкладом, встановлених ст.ст. 26, 27 Закону №4452 та дотримання зазначеного порядку Фондом не може бути визнано судом як протиправні дії відповідача, оскільки вони вчинені у спосіб, встановлений нормами Законом №4452, який є спеціальним у даних правовідносинах та на виконання судового рішення у справі №160/8042/18, тобто у відповідності до вимог Конституції та законів України.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача в частині визнання незаконними дій (бездіяльності) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні в виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст. 24 (дискримінація) Конституції України задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договору банківського вкладу (депозиту) №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-15 «Зростаючий» у доларах США у розмірі 200 000 грн. (п.4 позовних вимог), суд виходить з наступного.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням прав особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому частиною другою наведеної статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, аналіз вказаних норм свідчить про те, що до компетенції адміністративних судів належить спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є лише перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, при цьому, вищенаведеними нормами не передбачено можливості звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства із вимогою про визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту), а таке право реалізовується фізичними особами чи юридичними особами шляхом заявлення адміністративного позову про визнання протиправними дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень, що відповідає вищенаведеним способам захисту, переліченим у ч.1 ст.5 наведеного Кодексу.

При цьому, слід зазначити, що захист права у інший спосіб (визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту)) не може бути реалізований з огляду на те, що наведений спосіб захисту є неефективним, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушених прав та задоволення заявлених позовних вимог у такий спосіб не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для учасників таких правовідносин, а тому не може бути предметом спору.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту порушених прав у даних правовідносинах є визнання протиправними та скасування рішень, дій або бездіяльності відповідача - суб`єкта владних повноважень виходячи з вимог ст.ст. 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, як встановлено судом із наданих учасниками справи копій документів, позивачем реалізовано його право на захист у наведений спосіб у адміністративній справі №160/8042/18 за результатами розгляду якої було прийняте рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. за яким позовні вимоги позивача були задоволені, визнано протиправним рішення Уповноваженої особи про нікчемність договорів №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-15 «Зростаючий» у доларах США, а також зобов`язано Уповноважену особу Фонду внести дані позивача до Переліку (реєстру) вкладників банку та подати до Фонду гарантування додаткову інформацію щодо внесення позивача до переліку вкладників Банку, вказане судове рішення набрало законної сили 28.03.2019р. та на момент розгляду даної справи виконано у встановленому законодавством порядку, що підтверджується змістом листа Фонду гарантування від 22.06.2020р. №02-036-8052/20 (а.с.23-33,144).

Аналіз змісту вищенаведеного судового рішення, свідчить про те, що судом у межах розгляду справи №160/8042/18 фактично визнано право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно вищенаведених договорів банківського вкладу (депозиту) шляхом визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, що відповідає способам захисту порушеного права, встановленим ст.5 наведеного Кодексу та яке було реалізоване позивачем.

Згідно до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участі ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає можливості звернення до адміністративного суду з позовом про визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту), а позивач має можливість реалізувати своє право на звернення з позовом до адміністративного суду шляхом визнання протиправними та скасування рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яке було реалізоване позивачем у адміністративній справі №160/8042/18, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом заявлення позовних вимог про визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договорів банківського вкладу (депозиту) є неефективним та не призведе до захисту порушених прав, тому у цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з урахуванням вимог ст.ст. 2, 5, 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також слід зазначити, що, відмовляючи у задоволенні позову у наведеній частині позовних вимог, судом враховується і практика Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п.33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання права позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (гарантовану суму відшкодування) згідно договору банківського вкладу (депозиту) №005-03616-250215 «Зростаючий» у Євро, №012-03727-260215 «Зростаючий» у Євро, №008-15 «Зростаючий» у доларах США у розмірі 200 000 грн. слід відмовити.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача гарантованої Законом України суми відшкодування у розмірі 200 000 грн. (п.5 позовних вимог позову), виходячи з наступного.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені спеціальним законом, яким у даних правовідносинах є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р. № 4452-УІ (далі - Закон №4452).

Частиною першою статті 3 Закону №4452 визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №4452 Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн.

Згідно з положеннями статті 27 Закону №4452 уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.

Відповідно до пунктів 2,3 розділу ІУ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року №14 (далі - Положення №14) Фонд складає на підставі Переліку Загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення.

При цьому, уповноважена особа Фонду може надати Фонду протягом процедури ліквідації додаткову інформацію про вкладників, зокрема, щодо збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування (пункт 5 розділу Ш Положення №14).

Отже, системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн.), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути більшою ніж 200 000,00 грн.

При цьому, вищенаведеними нормами встановлено спеціальну процедури визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та виплата гарантованої суми Фондом, яка передбачена Законом №4452, норми якого є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні інших законів та нормативно-правових актів, і включає такі етапи: 1) складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду ( у тому числі і додаткової інформації про збільшення вкладників банку); 3) складання Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального Реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального Реєстру.

Оскільки для виконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідних зобов`язань, передбачених ст.26 Закону №4452 (щодо відшкодування гарантованої суми вкладу у розмірі 200 000 грн.), можуть залучатися державні кошти, гарантії Фонду є гарантіями держави.

Водночас, гарантії Фонду розповсюджуються лише на суму вкладу та проценти, але не більше 200 000 грн. та відшкодування вказаної суми Фондом гарантування вкладів відбувається за вищенаведеною спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452.

Зазначена правова позиція узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13.03.2018р. у справі №910/23398/16, яка є обов`язковою для застосування адміністративними судами у подібних правовідносинах згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом враховується і те, що позивачем за вищенаведеною спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452 реалізовано його право на включення даних позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування шляхом подання додаткової інформації про нього до Фонду гарантування за результатами судового розгляду справи №160/8042/18, судове рішення у якій набрало законної сили 28.03.2019р. та виконано у примусовому порядку як Уповноваженою особою Фонду, так і Фондом, а саме: Уповноваженою особою Фонду надано інформацію про внесення даних позивача до Переліку (реєстру) вкладників Банку, а, відповідно, Фондом позивача включено до Загального реєстру вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду про що свідчить зміст листа Фонду від 22.06.2020р. №02-036-8052/20 (а.с.144).

Також слід зазначити, що при розгляді даної справи судом враховується і те, що позивачем станом на момент розгляду справи 17.08.2020р. суду не надано жодних доказів причин не отримання гарантованої суми вкладу або/ чи відмову у отриманні у відділеннях банків-агентів Фонду у період з 22.06.2020р. по 17.08.2020р. в порушення вимог ст.ст.72-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, із аналізу наведених доказів та норм чинного законодавства у їх сукупності, можна дійти висновку, що позивачем реалізовано його право на отримання гарантованої суми вкладу за спеціальною процедурою, встановленою Законом №4452, а саме: позивача включено до Переліку (реєстру) вкладників банку, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів та до Загального реєстру вкладників банку, що є підставою для виплати позивачеві гарантованої суми вкладу, позивача повідомлено про можливість отримання суми вкладу у одному із банків-агентів Фонду (а.с.144), а тому позовні вимоги позивача ще й щодо стягнення з відповідача 200 000 грн. у судовому порядку у даній справі є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на спеціальних нормах Закону №4452, які є пріоритетними для застосування над іншими законами у даних правовідносинах та зазначені спеціальні норми наведеного Закону не передбачають стягнення гарантованої суми саме з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 100133,04 грн., стягнення відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 29063,01 грн. за період з 11.06.2015р. по 12.04.2020р. (п.6, п.7 позовних вимог), то у їх задоволенні позивачеві також слід відмовити, з огляду на таке.

У відповідності до вимог ч.1-3 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.

Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди особі; інші юридичні факти.

Згідно до положень ч.1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу із спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку - ч.1 ст.509 ЦК України.

За частиною 1 ст.526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - ч.1 ст.610 ЦК України.

Згідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, відповідно до вимог ч.1 ст.1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом №4452, норми якого є спеціальними у даних правовідносинах та мають пріоритет у застосуванні відносно інших законодавчих актів України.

За приписами ст.1 Закону №4452 визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За визначенням термінів, наведених у статті 2 Закону №4452 передбачено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом; ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 3 Закону №4452 встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції, зокрема, здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснює заходи щодо проведення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, у тому числі шляхом виконання плану врегулювання, здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку - ст.4 наведеного Закону №4452.

Згідно із частинами першою, другою статті 26 Закону №4452 Фонд гарантує кожному вкладнику відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути більшою 200 тис. грн. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Відповідно до статті 27 Закону №4452 уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону.

При цьому, абз.2 ч.1 ст.27 Закону №4452 передбачено, що нарахування відсотків за вкладами припиняється у день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Отже, гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом №4452, оскільки для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти та такі гарантії стосуються лише відшкодування гарантованої суми вкладу і відсотків, але не більше 200 тис. грн. (ст.26 Закону №4452).

Інших виплати, зокрема, інфляційних витрат, 3% річних від простроченої суми та пені за договорами банківського вкладу нормами Закону №4452 не передбачено.

Аналіз вищенаведених функцій Фонду, викладених у статтях 3, 4, 26, 27, 38 наведеного Закону №4452, свідчить про те, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможного банку з ринку та проводить відшкодування вкладникам гарантованих сум не більше 200 тис. грн. не інакше, як у спосіб, встановлений Законом №4452, тобто за спеціальною процедурою.

При цьому, правовідносини між позивачем та Банком ґрунтуються на договорах банківського вкладу, а правовідносини між Фондом гарантування вкладів та позивачем на підставі Закону №4452.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що Фонд гарантування не є боржником за договорами банківського вкладу, укладених позивачем із АТ «Дельта Банк», а, відповідно, до Фонду не може бути застосована відповідальність за неналежне виконання Банком договірних зобов`язань, тому норми цивільного законодавства, зокрема, норми ст.ст.526, 549, 610, 611, 625, 1173, 1174 ЦК України у даних правовідносинах застосуванню не підлягають, оскільки правовідносини позивача та Фонду щодо виплати йому гарантованої суми вкладу регулюються спеціальним законодавством, яким, у даному випадку, є норми Закону №4452, які є пріоритетними у застосуванні відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Окрім того, слід зазначити, що після запровадження тимчасової адміністрації банку і початку процесу виведення неплатоспроможного банку з ринку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж встановлений Законом №4452.

З огляду на викладене, нарахування позивачем інфляційних витрат, трьох відсотків річних та пені за період з 11.06.2015р. по 12.04.2020р. та вимоги про їх стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є безпідставними, необґрунтованими та не ґрунтуються на нормах Закону №4452, а тому у задоволенні позову у цій частині заявлених позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування - ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Разом з тим, наданими копіями документів позивачем не доведено, а судом не встановлено протиправності дій (бездіяльності) відповідача, яка полягає у невиплаті (затримки / перешкоджанні в виплаті) гарантованої суми вкладу з урахуванням встановлених судом обставин щодо включення позивача до Переліку (реєстру) вкладників банку та до Загального реєстру для виплати гарантованої суми вкладу за рахунок Фонду (а.с.144), що дозволяє позивачеві отримати з 22.06.2020р. гарантовану суму вкладу у розмірі 200 тис. грн. та виходячи з аналізу спеціальних норм Закону №4452, які мають пріоритет у застосування над іншими законодавчими актами України у цих правовідносинах та які позивачем реалізовані у адміністративній справі №160/8042/18 (а.с.23-32).

Також не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом аргументи позивача про заподіяння відповідачем, як органом владних повноважень, шкоди позивачеві, яка підлягає відшкодуванню на загальних підставах з урахуванням вимог ст.ст.1174,1174 ЦК України, з огляду на те, що, по-перше, позивач у заявленому позові не заявляє позовних вимог про відшкодування заподіяної шкоди, що підтверджується змістом позову (а.с.55-62), по-друге, вимоги про відшкодування шкоди не можуть бути задоволені, оскільки спірні правовідносини між позивачем та Фондом регулюються спеціальним законом, яким є Закон №4452 за нормами якого відшкодування таких виплат цим Законом не передбачено.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, перевіривши дії (бездіяльність) відповідача щодо вчинення дій, направлених на виплату/невиплату позивачеві (затримку/перешкоджанні в виплаті) гарантованої суми владу за рахунок Фонду гарантування у межах підстав заявленого позивачем позову у відповідності до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідачем були вчинені всі необхідні дії, передбачені законом, які були направлені на отримання позивачем гарантованої суми вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладу з урахуванням вимог судового рішення у справі №160/8042/18, тобто, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень вчинені дії у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та вимогами Закону №4452 за спеціальною процедурою з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому в адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Розподіл судових витрат у даній справі (з урахуванням того, що позивачем жодних судових витрат під час розгляду даної справи понесено не було (таких доказів суду не надано), позивач звільнений від сплати судового збору за нормами п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» та виходячи з того, що судом не знайдено обґрунтованих правових підстав для задоволення позову у даній справі) у відповідності до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 194, 205, 229, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку в АТ «Дельта Банк» про визнання незаконними дій, визнання права на отримання гарантованої суми відшкодування, стягнення коштів - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва