Справа № 160/5577/20
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2020 року Справа № 160/5577/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняЛісна А.М.
представника позивача представника відповідача Тимофієв Є.Л. Кравченко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішень
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 09.06.2020 року та від 30.06.2020 року просить:
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
- відповідачем допущено порушення терміну розгляду скарги платника ЄСВ, який передбачений ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а тому скарга вважається задоволеною на користь платника податків;
- витрати на охорону приміщення, витрати на послуги по ТО АПС, витрати на послуги по розробці та підтримці аналітичних програм, пов`язані з господарською діяльністю позивача, підтверджені первинних документами, а тому можуть бути віднесені до складу валових витрат господарської діяльності фізичної особи - підприємця;
- податковий орган визначив вартість не реалізованих медикаментів у грудні 2018 року у сумі 95 192,93 грн. протиправно, оскільки не проводив інвентаризацію залишків медикаментів;
- в оскаржуваному рішенні не вірно арифметично визначена сума санкцій у розмірі 10% від нарахованого єдиного внеску
Ухвалою суду від 26.05.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального провадження.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав:
- відповідачем не допущено порушення терміну розгляду скарги платника ЄСВ, який передбачений ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки згідно п. 9-13 Прикінцевих та перехідних положень вказаного вище закону України передбачено, що на період до 31 травня 2020 року (включно), зупиняється встановлений цим Законом строк розгляду скарг платників податків єдиного внеску, що надійшли/надійдуть до 31 травня 2020 року та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених частиною четвертою статті 25 цього Закону. Податковий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку;
- рішення про нарахування штрафу приймається на підставі акту перевірки, а не на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки), що передбачено п.п. 3 п. 2 розділу 7 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449;
- витрати на охорону приміщення, витрати на послуги по ТО АПС, витрати на послуги по розробці та підтримці аналітичних програм, не пов`язані з господарською діяльністю позивача, а тому не можуть бути віднесені до складу валових витрат господарської діяльності фізичної особи - підприємця, оскільки це не передбачено п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України;
- під час перевірки податковим органом встановлено залишок нереалізованого товару (медикаментів) на суму 95 192,93 грн. вартість яких безпідставно включена до складу витрат на 2018 рік;
Ухвалою суду від 25.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, які вказані у позовній заяві.
Суд, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
Відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за наслідками якої складено Акт віл 05.12.2019 року № 1422/04-36-33-06/ НОМЕР_1 .
У висновках акту перевірки вказано, що позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 41 981,33 грн., військовий збір у розмірі 3497,45 грн., єдиного внеску згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на загальну суму 51 282,51 грн.
Висновок акту перевірки обґрунтований наступним: витрати на охорону приміщення, витрати на послуги по ТО АПС, витрати на послуги по розробці та підтримці аналітичних програм, не пов`язані з господарською діяльністю позивача, а тому не можуть бути віднесені до складу валових витрат господарської діяльності фізичної особи - підприємця, оскільки це не передбачено п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України; під час перевірки податковим органом встановлено залишок нереалізованого товару (медикаментів) на суму 95 192,93 грн. вартість яких безпідставно включена до складу витрат на 2018 рік.
Рішенням ДПС України від 23.04.2020 року № 14134/6/99-00-08-05-04-06 обгрунтовано тим, що висновки перевірки щодо завищення витрат у сумі 11 836,67 грн., понесених позивачем на оплату вартості послуг з охорони приміщень та протипожежну сигналізацію, як такі що не пов`язані з господарською діяльністю підприємця, є неправомірними, оскільки обов`язок щодо забезпечення суб`єктом господарювання, зокрема, охоронної системи сигналізації, передбачено Правилами торгівлі лікарськими засобами в аптечних складах.

Судом на підставі листа Управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 30.07.2020 року № 2480/04-36-33-06, копія якого міститься у матеріалах справи, встановлено, що за результатами рішень ДПС України від 13.04.2020 року та від 23.04.2020 року скасовано податкові повідомлення - рішення від 23.01.2020 року №№ , , вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2020 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.01.2020 року № та винесені нові (чинні) податкові повідомлення - рішення від 08.05.2020 року №№ та № , вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2020 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій № від 08.05.2020 року.

За вказаних обставин чинними (дійсними) станом на день розгляду справи є наступні рішення відповідача: податкові повідомлення - рішення від 08.05.2020 року №№ та № , вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2020 року № Ф- та Рішення про застосування штрафних санкцій № від 08.05.2020 року.

Інші рішення відповідача: податкові повідомлення - рішення від 23.01.2020 року №№ , , вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2020 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.01.2020 року № скасовані відповідачем, а отже не породжують для позивача жодних правових наслідків.

Звертаючись до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправними дій органу, позивач скористався гарантованим Конституцією України правом на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод.

Дане право закріплене і в ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного суду України, в якій зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Крім того, відповідно до ст.2, п.1 ч.2 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження

Із наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Проте ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

За вказаних обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог - визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 23.01.2020 року №№ , , вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2020 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.01.2020 року № .

Судом відхиляється довод позивача про те, що відповідачем допущено порушення терміну розгляду скарги платника ЄСВ, який передбачений ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а тому скарга вважається задоволеною на користь платника податків з наступних підстав.

Згідно п. 9-13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що на період до 31 травня 2020 року (включно), зупиняється встановлений цим Законом строк розгляду скарг платників податків єдиного внеску, що надійшли/надійдуть до 31 травня 2020 року та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених частиною четвертою статті 25 цього Закону. Податковий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Скарга позивача надійшла до ДПС України 11.03.2020 року, а тому підлягає застосуванню п. 9-13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Таким чином, строк розгляду скарг платників єдиного соціального внеску зупинено і таке зупинення не породжує будь-яких наслідків передбачених частиною четвертою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» стосовно задоволення скарги на користь платника у разі порушення строку її розгляду.

Також судом відхиляється довод позивача про те, що оскільки вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.01.2020 року № Ф- скасована рішенням ДПС України від 14.04.2020 року № 12986/6/99-00-08-06-01-06, а тому фактично відсутнє донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску, а отже, відсутні підстави для винесення оскаржуваного рішення, з наступних підстав.

Рішення про нарахування штрафу приймається на підставі акту перевірки платника єдиного внеску, а не на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки), що передбачено п.п. 3 п. 2 розділу 7 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449.

Оскільки актом перевірки донараховано позивачу єдиний соціальний внесок у розмірі 51 282,51 грн., то відповідач вправі був винести за наслідками акту перевірки й оскаржуване рішення.

Щодо бази нарахування єдиного соціального внеску позивачем, ПДФО та військового збору, то суд зазначає наступне.

Згідно п.п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У акті перевірки вказано, що позивач є фізичною особою - підприємцем та загальній системі оподаткування та є платником ПДФО та ПДВ, єдиного соціального внеску. Вказані обставини не заперечується сторонами, а тому визнаються судом, як такі, що підлягають окремому доказуванню згідно вимог ч.1 ст. 78 КАС України.

Згідно п.177.2 ПК України (в редакції станом на день виникнення спіних правовідносин) об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 ПК України (в редакції станом на день виникнення спіних правовідносин) визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Пунктом 177.4.5 ПК України (в редакції станом на день виникнення спіних правовідносин) передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Таким чином, ПК України визначає перелік витрат фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування безпосередньо пов`язані з отриманням доходів, який не є виключним, що підтверджується формулюванням у п. 177.4.4 ПК України «інші витрати не вказані у в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту», а також встановлює перелік витрат фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування, що не включається до складу витрат підприємця, зокрема, витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем та документальне не підтверджені витрати.

Господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (п. 14.1.36 ПК України).

Судом під час розгляду справи встановлено, що також безпосередньо вказано у акті перевірки, що позивачем у перевіреному періоді понесені наступні документально підтверджені (договори, акти виконаних робіт (наданих послуг), банківські виписки, копії яких містяться у матеріалах справи) витрати:

охорона приміщення в сумі 6670 грн., з них за 2017 рік, 3000 грн. та за 2018 рік 3670 грн.; постачальник ТОВ «Тортус»;

послуги по ТО АПС - 5166,67 грн., з них за 2017 рік 2833,33 грн., за 2018 рік - 2333,33 грн.; постачальник ТОВ «Дніпропетровське спеціалізоване протипожежне підприємство»;

послуги по розробці на підтримці аналітичних програм 126 200 грн., з них за 2017 рік 20 500 грн., за 2018 рік 105 700 грн.; постачальник ФОП ОСОБА_2 .

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач на підставі Договору оренди нежитлових приміщень від 21.05.2015 року орендує нежитлове приміщення під аптечний склад за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 54,9 кв.м.

Позивач здійснює діяльність з роздрібної торгівлі фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах, що вказано у акті перевірки та не заперечується сторонами, а тому визнаються судом, як такі, що підлягають окремому доказуванню згідно вимог ч.1 ст. 78 КАС України.

За вказаних обставин витрати позивача з охорони орендованого ним приміщення, а також оплата послуг по ТО АПС у орендованому позивачем приміщенні відносяться до витрат пов`язаних з господарською діяльністю позивача, оскільки пов`язані з експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності - аптечного - складу.

Також судом встановлено, що позивач під час здійснення своєї господарської діяльності використовує програмні продукти: програмний комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 », облікову програму «Система обліку рецептів» та одну аналітичну систему на базі Qlik View Deskop, які обслуговує ФОП ОСОБА_2 .

За вказаних обставини витрати на оплату послуг ФОП ОСОБА_2 також пов`язані з господарською діяльністю позивача: роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах.

Крім того, суд вказує на те, що згідно правової позиції Європейського Суду з прав людини, яка викладена, зокрема, у пунктах 49-52 рішенні від 14.10.2010 року по справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06 ), «Сторони не оспорюють той факт, що накладання органами державної влади на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку становило втручання в його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, Суд має встановити, чи таке втручання було виправданим відповідно до вимог цього положення.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (<…>), № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І).

Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V)».

Суд зазначає, що визначення переліку витрат фізичної особи - підприємця пунктом 177.4 ПК України не відповідає вимогам стосовно «якості закону», оскільки вказана вище норма ПК України не є достатньо чіткою та передбаченою у своєму застосуванні.

Крім того, суд під час розгляду справи застосовує п.4.1.4 ПК України, який встановлює презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За вказаних обставин суд доходить до висновку про правомірність формування позивачем витрат:

охорона приміщення в сумі 6670 грн., з них за 2017 рік, 3000 грн. та за 2018 рік 3670 грн.; постачальник ТОВ «Тортус»;

послуги по ТО АПС - 5166,67 грн., з них за 2017 рік 2833,33 грн., за 2018 рік - 2333,33 грн.; постачальник ТОВ «Дніпропетровське спеціалізоване протипожежне підприємство»;

послуги по розробці на підтримці аналітичних програм 126 200 грн., з них за 2017 рік 20 500 грн., за 2018 рік 105 700 грн.; постачальник ФОП ОСОБА_2 .

Стосовно визначення відповідачем вартості нереалізованих позивачем медикаментів у грудні 2018 року на суму 95 192,93 грн. та через це протиправність формування витрат, то суд зазначає наступне.

У акті перевірці відповідачем встановлено залишок не реалізованих позивачем медикаментів на суму 95 192,93 грн., вартість яких безпідставно включена до складу витрат на 2018 рік.

Відповідно до підпункту 20.1.19 підпункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

Отже, вимога щодо проведення інвентаризації поширюється на усіх платників податків, в тому числі і фізичних осіб-підприємців. При цьому проведення інвентаризації має здійснюватись саме платником, а контролюючий орган може лише вимагати її проведення. Водночас, нестача (наявність) придбаних товарів має бути виявлена в результаті інвентаризації, яка здійснена під час проведення перевірки, в межах якої вона була призначена (ініційована).

Проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення податкової перевірки інвентаризації товарів є єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку і, відповідно, використання чи невикористання платником податку таких товарів в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Аналогічну позицію займає Верховний Суд у постанові від 06.02.2020 року по справі № 807/1556/17.

Згідно з частиною другою статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Організація та основні правила проведення інвентаризації врегульовано Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 2 вересня 2014 року № 879 (далі - Положення № 879).

Відповідно до пункту 2 вказаного Положення останнє застосовується юридичними особами, створеними відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також представництвами іноземних суб`єктів господарської діяльності.

Таким чином, вказаний нормативно-правовий акт не поширює свою дію на фізичних осіб-підприємців, при цьому інші нормативні вказівки щодо порядку організації, строків, вимог до документального оформлення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей для фізичних осіб - підприємців у чинному законодавстві відсутні. Втім, враховуючи обов`язок платника податків провести таку інвентаризацію на вимогу контролюючого органу, суд вважає за можливе використання фізичною особою-підприємцем приписів Положення №879 для проведення та оформлення результатів відповідної інвентаризації.

Абзацом 6 пункту 7 Положення № 879 встановлено, що проведення інвентаризації є обов`язковим, зокрема, на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. Інвентаризація має розпочатися в термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цього органу, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положення № 879 для проведення інвентаризації на підприємстві розпорядчим документом керівника підприємства створюється інвентаризаційна комісія з представників апарату управління підприємства, бухгалтерської служби (представників аудиторської фірми, централізованої бухгалтерії, суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, яка здійснює ведення бухгалтерського обліку на підприємстві на договірних засадах) та досвідчених працівників підприємства, які знають об`єкт інвентаризації, ціни та первинний облік (інженери, технологи, механіки, виконавці робіт, товарознавці, економісти, бухгалтери). Інвентаризаційну комісію очолює керівник підприємства (його заступник) або керівник структурного підрозділу підприємства, уповноважений керівником підприємства.

Пункт 18 розділу ІІ Положення №879 передбачає, що інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами.

Доказів видачі позивачем розпорядчого документа про створення інвентаризаційної комісії для проведення інвентаризації чи уповноваження продавців за адресами здійснення господарської діяльності на проведення такої контролюючим органом не надано.

Суд вважає за необхідне зазначити, що за своєю суттю, інвентаризація - це перевірка фактичної наявності майна і співставлення даних інвентаризації з бухгалтерським обліком. При цьому відомості щодо даних залишку товарів на початок інвентаризації мають встановлюватись на підставі первинної документації та відомостей Книги обліку доходів і витрат. Відсутність інформації у відомостях інвентаризації про залишки запасів на початок звітної дати та вибуття (реалізації) запасів за визначений період взагалі виключає можливість вирахування нестачі (залишків) товару та підстави стверджувати про наявність нестачі (залишків) товару.

За вказаних обставин податковий орган не довів належними та допустимими засобами доказування факту наявності у позивача залишку не реалізованих медикаментів на суму 95 192,93 грн.

Таким чином, позивач правомірно сформував витрати підприємця.

Отже, відповідачем невірно визначено базу нарахування єдиного соціального внеску позивачем, ПДФО та військового збору, а тому податкові повідомлення - рішення від 08.05.2020 року №№ та № , вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2020 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій № від 08.05.2020 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

За вказаних обставин суд вважає позовні вимоги частково обгрунтованими та таким, що підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до вимог статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов фізичною особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) про визнання протиправними та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати прийнятті Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області:

податкове повідомлення - рішення від 08.05.2020 року №

податкове повідомлення - рішення від 08.05.2020 року №

вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2020 року № Ф-

рішення про застосування штрафних санкцій № від 08.05.2020 року.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1079,91 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 25 серпня 2020 року.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 25.08.2020 року

Помічник судді Лісна А.М.