Справа № 640/17488/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

25 серпня 2020 року місто Київ №640/17488/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовомОСОБА_1
до про Голови Верховної Ради України Турчинова О.В. визнання дій протиправними,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Голови Верховної Ради України Турчинова О.В., в якій просить суд визнати протиправними дії відповідача Голови Верховної Ради України у 2014 році - Турчинова О.В. щодо винесення на голосування 22 лютого 2014 року до сесійної зали ВРУ Постанови №757-VII щодо встановлення факту самоусунення чинного Президента України ОСОБА_2 , що вчинені з порушенням вимог статті 78 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України", статті 85, 111 Конституції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2020, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог ухвали позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій зазначено аналогічні причини пропуску строку звернення до суду, які були викладені в позовній заяві.

Так, в обґрунтування строків звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів позивач посилається на те, що про порушення своїх прав та інтересів останній дізнався в результаті отриманої довідки та відповіді Верховної Ради України від 19.02.2020 №18/10-300.

Як зазначив позивач, у вказаному листі містилась основна для нього юридична інформація та роз`яснення Головного юридичного управління Верховної Ради України щодо Постанови Верховної Ради України від 22.02.2014 №757-VII за підписом Турчинова О.В. , з приводу відсутності дій, спрямованих на створення відповідних тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України для розгляду питання імпічменту Президента України, що стало підставою в подальшому звернутися до суду з даним позовом.

Відтак, дослідивши матеріали справи та заяву позивача про усунення недоліків позовної заяви, а саме щодо обгрунтування строків звернення з даним позовом, суд зазначає наступне.

Як вбачається із офіційної інтернет-сторінки Міністерства юстиції України від 28.02.2014, Постанова Верховної Ради України від 22.02.2014 № 757-VII "Про самоусунення Президента України від виконання конституційних повноважень та призначення позачергових виборів Президента України" була опублікована у виданні "Офіційний вісник України" від 28.02.2014 №16.

В «Офіційному віснику України», який виходить два рази на тиждень, публікуються державною мовою закони України, постанови Верховної Ради України, укази розпорядження Президента України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, що мають нормативно-правовий характер, рішення і висновки Конституційного Суду України, зареєстровані в Мін`юсті нормативно-правові акти міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, а також міжнародні договори України, які набрали чинності для України, та рішення Європейського суду з прав людини.

Бюлетень видається з метою оперативного і повного забезпечення правовою інформацією органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, доведення актів законодавства України до відома громадян.

Відповідно до частини першої-другої статті 11 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" від 10.02.2010 №1861-VI позачергові сесії Верховної Ради, із зазначенням порядку денного, скликаються Головою Верховної Ради України відповідно до частини другої статті 83 Конституції України. Вмотивовані вимоги про скликання позачергової сесії Верховної Ради, підписані їх ініціаторами, разом із проектами документів, які пропонуються до розгляду, надсилаються Голові Верховної Ради України. При цьому підписи ініціаторів не відкликаються.

Позачергова сесія Верховної Ради скликається не пізніш як у семиденний строк після дня надходження вимоги про її скликання, поданої відповідно до частини другої статті 83 Конституції України. Розпорядження Голови Верховної Ради України про скликання позачергової сесії Верховної Ради публікується у газеті "Голос України" не пізніш як за три дні до її відкриття із зазначенням питань, які пропонується розглянути на позачерговій сесії Верховної Ради.

Суд зазначає, що прийняттю Постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2014 №757-VII "Про самоусунення Президента України від виконання конституційних повноважень та призначення позачергових виборів Президента України" передували дії Голови Верховної Ради України Турчинова О.В. щодо винесення її на голосування відповідно до пункту 1 частини першої статті 28 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" від 10.02.2010 №1861-VI, а тому позивач міг та повинен був дізнатись про порушення своїх прав та інтересів протягом шестимісячного строку, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України. Відтак суд вважає помилковими доводи позивача в заяві про усунення недоліків, що останній зміг дізнатися про порушене право лише після отримання відповідного листа від відповідача.

Згідно з частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Аналогічна за змістом норма передбачена статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відтак, беручи до уваги вказані норми, суд зазначає, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому, положення "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, або направлення адвокатом запитів до відповідних органів з метою виконання укладеного між позивачем та адвокатом договору про надання правової допомоги не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим ... Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...».

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

При цьому, дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

У справі «Пономарьов проти України» Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

З огляду на зазначене, вказані доводи не приймаються судом до уваги, оскільки наведене є лише спробою поновити строк звернення до суду, який пропущений без поважних причин.

Так, процесуальний закон пов`язує обізнаность сторони із спірними правовідносинами з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Також, суд зазначає, що позивач посилається на свою юридичну необізнаність, на вивчення різного законодавства, судової практики та отримання усних консультацій від юристів, проте, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених доводів, а юридична необізнаність особи не є поважною причиною пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх прав.

Суду невідомі обставини, які перешкоджали позивачеві звернутись до суду та подати належним чином оформлену позовну заяву, із дотриманням вимог Кодексу адміністративного судочинства України у межах строків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не оскаржується Постанова №757-VII від 22.02.2014 щодо встановлення факту самоусунення чинного Президента України ОСОБА_2 , а оскаржуються виключно дії Голови Верховної Ради України у 2014 році - Турчинова О.В. щодо винесення на голосування 22 лютого 2014 року до сесійної зали ВРУ Постанови №757-VII щодо встановлення факту самоусунення чинного Президента України ОСОБА_2 , що вчинені з порушенням вимог статті 78 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України", статті 85, 111 Конституції України, що між собою не є тотожним.

З огляду на встановлені обставини, ненадання позивачем належних доказів на підтвердження обставин, зазначених в заяві на усунення недоліків, відсутності інших доводів та доказів щодо поважності пропущення позивачем строку звернення до суду, слід дійти висновку про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до суду без поважних причин.

Згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду, поважних причин пропуску судом не встановлено, позовна заява підлягає поверненню.

Щодо вирішення питання про повернення судового збору у справі №640/17488/20, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840, 80 грн відповідно до квитанцій від 11.08.2020 № та від 28.07.2020 №.

Відповідно до частини другої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі повернення заяви або скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви та судового збору позивачеві у справі №640/17488/20.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Повернути позовну заяву ОСОБА_1 .

2. Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) із розрахункового рахунку Управління казначейства у Печерському р-ні міста Києва №UA4026007 сплачений ним судовий збір у розмірі 840, 80 грн згідно з квитанціями від 11.08.2020 № та від 28.07.2020 №.

3. Копію ухвали про повернення позовної заяви невідкладно надіслати позивачеві разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

4. Довести до відома позивача, що у відповідності до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.