Справа № 640/24588/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2020 року м. Київ № 640/24588/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної

шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, Комісія), в якому просить: визнати відмову відповідача у наданні позивачу невикористаної щорічної основної відпустки за весь час роботи у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України загальною тривалістю 19 календарних днів у зв`язку з припиненням трудових відносин; зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України змінити запис у трудовій книжці про день звільнення позивача з роботи, вважати датою звільнення останній день відпустки; зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України здійснити перерахунок заробітної плати за період з 01 травня 2016 року по 01 лютого 2017 року із розрахунку посадового окладу помічника судді Верховного Суду України встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 2016 року №323 «Про умови оплати праці працівників патронатних служб в державних органах» та виплатити належні позивачу 53 208 грн заробітної плати; зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України виплатити позивачу середній розмір заробітної плати за весь час затримки несплачених позивачці у зв`язку з припиненням трудових відносин сум по день фактичного розрахунку; стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що як працівник патронатної служби у порядку, передбаченому статтею 3 Закону України «Про відпустки», мала право на використання за власним бажанням відпустки у зв`язку зі звільненням та продовження на час її тривалості трудового договору, тому відмова відповідача у реалізації цього права є протиправною. Також вважає, що Комісія порушила передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України строки розрахунку та виплати належних позивачеві сум при звільненні з посади. Вказана ситуація, на думку позивача, виникла внаслідок нарахування відповідачем у період з 01 травня 2016 року по 01 лютого 2017 року заробітної плати останній, виходячи з розміру посадового окладу 3734,00 грн, у той час як посадовий оклад помічника суду, юрисдикція якого поширюється на всю територію України, становив 9646,00 грн. На переконання позивача, відсутність формально визначеного статусу працівника патронатної служби у інспекторів служби інспекторів в законодавстві про судоустрій і статус суддів призвела до порушення права позивача на справедливу та рівну з працівниками патронатної служби в судовій системі оплату праці. Зазначає, що наведені обставини безумовно завдали позивачеві моральних страждань, які остання оцінює у розмірі 50000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вказана ухвала суду отримана представником відповідача 28 грудня 2019 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

02 січня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про продовження процесуального строку для подання заяв по суті справи, проте станом на час прийняття рішення відзиву на позовну заяву не подано з невідомих суду причин. Будь-яких заяв/клопотань до суду також не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наказом від 18 грудня 2014 року № 415-к/тр ОСОБА_1 призначено на посаду дисциплінарного інспектора служби дисциплінарних інспекторів секретаріату Комісії з 18 грудня 2014 року в порядку переведення з Верховного Суду України, з посадовим окладом згідно із штатним розписом.

Відповідно до пункту 4 вказаного наказу ОСОБА_1 закріплено за членом Комісії ОСОБА_2 .

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернуласья до Голови Вищої кваліфікаційної комісії України Козьякова С.Ю. із заявою, в якій просила надати їй з 06 листопада 2019 року невикористану відпустку з попереднього місця роботи за стаж державної служби тривалістю 3 дні та невикористану частину основної щорічної відпустки за час роботи в Комісії тривалістю 16 днів з наступним звільненням із займаної посади у порядку, передбаченому статтею 3 Закону України «Про відпустки».

Наказом Голови Вищої кваліфікаційної комісії України Козьякова С.Ю. від 06 листопада 2019 року № 595-к/тр ОСОБА_1 звільнено із займаної посади інспектора служби інспекторів секретаріату Комісії 07 листопада 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, пункт 2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

07 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Голови Вищої кваліфікаційної комісії України Козьякова С.Ю. із заявою, у якій у зв`язку з припиненням повноважень члена Комісії ОСОБА_2 просила здійснити повний розрахунок за фактично відпрацьований час, зокрема за період з 01 травня 2016 року по 01 лютого 2017 року із розрахунку, встановленого постановою Кабінету Міністрів України для працівників патронатної служби.

Листом від 21 листопада 2019 року № 19-6386/19 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для здійснення розрахунку (перерахунку) заробітної плати за період з 01 травня 2016 року по 01 лютого 2017 року із розрахунку, встановленого відповідними постановами Кабінету Міністрів України, що діяли в зазначений період, посадового окладу для працівників патронатної служби.

Вважаючи, що у відповідача не було підстав для відмови у наданні позивачу відпустки з подальшим звільненням та для відмови у здійсненні перерахунку заробітної плати, позивач звернулась до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1-4 статті 92 Закону України «Про державну службу» до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників секретаріатів депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

Працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи або на час діяльності депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України, працівником патронатної служби якої він призначений.

Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи або припинення діяльності депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.

Працівник патронатної служби може бути достроково звільнений з посади за ініціативою особи або голови депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України, працівником патронатної служби якої він призначений, або керівника патронатної служби.

На працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39 1, 41 - 43-1, 49-2 та частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України.

Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Так, за змістом пункту 18 частини 3 статті 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на працівників патронатних служб.

Законом України «Про Вищу раду правосуддя», який набрав чинності 05 січня 2017 року, доповнено статтю 103 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» частиною 5 такого змісту: «Інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не є державними службовцями, їх статус визначається цим Законом. Особливості діяльності визначаються Положенням про інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яке затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України».

Відповідно до пункту 1 Положення про службу інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого наказом Голови Комісії від 07 квітня 2017 року № 25, служба інспекторів є патронатною службою членів Комісії, яка забезпечує здійснення ними своїх повноважень, та складається з сорока восьми членів.

Пунктом 1.1 Положення про інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Комісії від 07 квітня 2017 року № 30/зп-17, встановлено, що посада інспектора належить до посади патронатної служби.

Згідно з частиною 6 статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначаються на посади та звільняються з посад Головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за пропозицією відповідного члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

З аналізу наведених положень вбачається, що посада інспектора відноситься до посад патронатної служби та згідно спеціальних правових норм, які регулюють правовідносини у сфері судочинства (правосуддя), особа, що займає таку посаду, звільняється із займаної посади з обов`язковим дотриманням гарантій, передбачених законодавством, у тому числі з дотриманням вимог законодавства про працю.

Так, статтею 45 Конституції України гарантовано, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно положень статей 10, 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки, ратифікованої Законом України від 29 травня 2001 року №2481-III, період, коли надається відпустка, якщо вона не встановлюється правилами, колективними угодами, арбітражним рішенням чи іншими способами відповідно до національної практики, визначається роботодавцем після консультації із зацікавленою особою, що працює за наймом, або з його представниками. Після визначення періоду, коли надається відпустка, слід враховувати вимоги роботи і можливості для відпочинку, які мають особи, що працюють за наймом.

Особі, що працює за наймом і відпрацювала мінімальний період, відповідний тому, який може вимагатися згідно з параграфом 1 статті 5 цієї Конвенції, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, яка пропорціональна тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

В контексті наведеного суд зауважує, що право особи на відпустку може бути реалізоване або шляхом надання такої відпустки або шляхом виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

На думку суду, трудові відносини з позивачем підлягали припиненню не за загальними підставами, а за додатковою підставою, визначеною статтею 92 Закону України «Про державну службу», а саме: трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи або припинення діяльності депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України, працівником патронатної служби якої він призначений.

Судом встановлено та позивачем не заперечується, що при звільненні позивачу виплачена компенсацію за невикористану відпустку пропорційно відпрацьованого часу, тобто використання одного із способів реалізації права на відпустку не вказує на порушення права позивача на відпуску в цілому.

Також, суд вважає передчасною вимогу позивача про зобов`язання Вищу кваліфікаційну комісію суддів України змінити запис у трудовій книжці про день звільнення позивача з роботи, та вважати датою звільнення останній день відпустки, з огляду на відсутність правових підстав для зміни дати звільнення позивача з мотивів викладених вище.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати за період з 01 травня 2016 року по 01 лютого 2017 року із розрахунку посадового окладу помічника судді Верховного Суду України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 2016 року № 323 «Про умови оплати праці працівників патронатних служб в державних органах», та виплатити належні позивачу 53 208 грн заробітної плати, суд зазначає наступне.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2010 року № № 2065-р «Про віднесення посад керівних працівників, спеціалістів секретаріату та інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії судців України до відповідних категорій посад державних службовців» посаду дисциплінарного інспектора віднесено до третьої категорії посад державної служби.

Розмір місячного посадового окладу дисциплінарного інспектора було визначено додатком 11-1 до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», яким зазначену постанову доповнено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1023.

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28 березня 2015 року, викладено в новій редакції Закон України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з яким Вища кваліфікаційна комісія судців України є постійно діючим органом у системі судоустрою України, до складу якого обираються (призначаються) чотирнадцять членів (статті 100 та 102).

Відповідно до частин 1-4 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» організаційне забезпечення діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України здійснює секретаріат, працівники якого є державними службовцями. Положення про секретаріат Вищої кваліфікаційної комісії суддів України затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України. Для здійснення членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своїх повноважень діє служба інспекторів у кількості сорока двох інспекторів. Працівники секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначаються на посади та звільняються з посад Головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу». Інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначаються на посади та звільняються з посад Головою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за пропозицією відповідного члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Розмір заробітної плати працівників секретаріату та інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, їх побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються Законом України "Про державну службу", іншими нормативно-правовими актами і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців апаратів центральних органів виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня2015 року № 644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» до розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2010 року № 2065-р «Про віднесення посад керівних працівників, спеціалістів секретаріату та інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України до відповідних категорій посад державних службовців» та додатку 11-1 до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, організації прокуратури, судів та інших органів» було внесено зміни в частині заміни найменування посади «дисциплінарний інспектор» на посаду «інспектор».

Наказом Голови Комісії від 18 грудня 2014 року № 415-к/тр, позивача призначено на посаду дисциплінарного інспектора служби дисциплінарних інспекторів секретаріату Комісії.

В подальшому, наказом Голови Комісії від 02 листопада 2015 року №496-к/тр позивача з 02 листопада 2015 року призначено на посаду інспектора служби інспекторів Комісії.

Схема посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці та перелік посад, що прирівнюються до відповідних груп оплати праці, були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році», яка набрала чинності з 01 травня 2016 року, якою посаду інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не було віднесено (прирівняно) до посад державної служби та не визначено розміру посадового окладу інспектора.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 2016 року №323 «Про умови оплати праці працівників патронатних служб в державних органах» затверджено розміри посадових окладів працівників патронатних служб у державних органах, а також перелік постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність. Згідно з пунктом 3 цього переліку постанова Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 втратила чинність стосовно працівників, розміри посадових окладів яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 2016 року № 323.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, викладені у листі від 21 листопада 2019 року № 19-6386/19, про те, що посадовий оклад інспектора служби інспекторів секретаріату Комісії, передбачений штатним розписом Комісії, що застосовувався з 01 травня 2016 року, встановлювався в розмірі, визначеному відповідно до додатку 11-1 до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013.

02 червня 2016 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, який набув чинності 30 вересня 2016 року.

Проте, незважаючи на встановлений вказаним законом порядок призначення на посаду інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, таку посаду не було віднесено до посад патронатної служби.

Законом України «Про Вищу раду правосудця» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, який набрав чинності 05 січня 2017 року, внесено зміни до Закону, якими, з-поміж іншого, статтю 103 Закону доповнено частиною п`ятою, якою встановлено, що інспектори Вищої кваліфікаційної комісії судців України не є державними службовцями, їх статус визначається Законом. Особливості діяльності визначаються Положенням про інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яке затверджується Комісією.

Умови оплати праці працівників державних органів, зокрема схема посадових окладів для державних службовців на посадах державної служби та умови оплати праці працівників патронатних служб в державних органах визначено постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2015 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», яка відповідно до пункту 4 застосовується з 01січня 2017 року.

Пунктом 2 Умов оплати праці працівників патронатних служб в державних органах, затверджених вказаною постановою Кабінету Міністрів України (у редакції, чинній на 05 січня 2017 року), встановлено, що розміри посадових окладів працівників патронатних служб в державних органах визначаються згідно з додатками 1-5 до цих умов.

Водночас станом на 05 січня 2017 року цими умовами та додатками до них не було встановлено розмірів посадових окладів працівників патронатної служби Вищої кваліфікаційної комісії судців України, зокрема розміру посадового окладу інспектора Вищої кваліфікаційної комісії судців України.

Як уже зазначалось судом, рішенням Комісії від 07 квітня 2017 року № 30/зп-17 затверджено Положення про інспектора Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та передбачено, що це положення вводиться в дію з моменту набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України щодо визначення умов оплати праці інспекторів Вищої кваліфікаційної комісії судців України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 року № 358 «Деякі питання оплати праці державних службовців судів, органів та установ системи правосудця» затверджено посадові оклади для державних службовців судів, органів та установ системи правосудця та внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2015 року № 15, зокрема, доповнено Умови оплати праці працівників патронатних служб в державних органах новим додатком 6, який визначає розміри посадових окладів працівників патронатних служб у системі правосудця, зокрема розмір посадового окладу інспектора Вищої кваліфікаційної комісії судців України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 24 травня 2017 року № 358 «Деякі питання оплати праці державних службовців судів, органів та установ системи правосудця» набрала чинності 30 травня 2017 року, відповідно, Положення про інспектора Вищої кваліфікаційної комісії судців України, затверджене рішенням Комісії від 07 квітня 2017 року № 30/зп-17, введено в дію з 30 травня 2017 року.

Зі змісту листа відповідача від 21 листопада 2019 року № 19-6386/19 вбачається, що відповідно до наказу Голови Комісії від 01 червня 2017 року № 149-к/тр «Про продовження роботи на умовах патронатної служби», ОСОБА_1 з 01 червня 2017 року вважалась такою, що погодилася зі зміною істотних умов праці та продовжувала роботу на посаді інспектора служби інспекторів секретаріату Комісії на умовах патронатної служби на строк повноважень члена Комісії ОСОБА_3 з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

Враховуючи, що періодом перебування позивача на патронатній службі є період з 01 червня 2017 року по 07 листопада 2019 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для здійснення перерахунку заробітної плати останньої за період 01 травня 2015 року по 01 лютого 2017 року виходячи з розміру посадового окладу, встановленого для працівників патронатної служби.

З огляду на встановлені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову у відповідній частині.

Враховуючи, що вимога позивача про зобов`язання виплатити їй середній розмір заробітної плати за весь час затримки несплачених у зв`язку з припиненням трудових відносин сум по день фактичного розрахунку, є похідною від вимоги про здійснення перерахунку заробітної плати, остання задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням позивачеві шкоди.

Водночас, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди.

За таких обставин, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено наявність оскаржуваної бездіяльності відповідача, в той час, як відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 72-77, частиною 2 статті 132, статтями 139, 143, 241-245, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко