Справа № 520/5881/2020
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25 серпня 2020 р. справа № 520/5881/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з викликом (повідомленням) справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про: 1) визнання неправомірною бездіяльності відповідача - Управління Служби Безпеки України в Харківській області () стосовно ненадання інформації про те, що: « 1. Чи враховує Відповідач в своїй діяльності конкретно, саме Женевську Конвенцію «Про захист цивільного населення під час війни» (ратифікованої Україною) від 12 серпня 1949 року та Додатковий протокол до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року, до цивільного населення окупованої території Луганської та Донецької областей? 2.Чи повідомляв Відповідач (Управління Служби Безпеки України в Харківській області) всіх своїх співробітників про неприпустимість притягнення до кримінальної відповідальності по ст. 110-2 та ст.258-5 Кримінального Кодексу України, цивільного населення з окупованої Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей. За здійснення підприємницької діяльності, реєстрацію в окупаційних структурах, поставку товарів та послуг, а також виконання робіт та сплату податків та зборів. Оскільки такі права передбачені ст.64,ст.65 Женевської Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» (ратифікованої Україною). 3. Чи розглядає Відповідач (Управління Служби Безпеки України в Харківській області) здійснення правочинів та взаємодію з російськими окупаційними адміністраціями «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», передбачену окупаційним законодавством, в якості кримінальних правопорушень передбачених ст. 110-2 та ст.258-5 Кримінального Кодексу України.»; 2) зобов`язання Управління Служби Безпеки України в Харківській області () надати конкретну відповідь на питання стосовно застосування в своїй діяльності двох нормативних актів - Женевської Конвенції від 12 серпня 1949 року і Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», а також стосовно керівництва відповідача своїми підлеглими та інформування їх про правомірність діяльності цивільного населення на окупованих Російською Федерацією територіях, у вигляді комерційної діяльності та сплати зборів, податків та платежів (оскільки позивач сам мешкав на окупованій території та сплачував такі збори та платежі Російській окупаційній адміністрації «ЛНР»): « 1.Чи враховуєте Ви (Управління Служби Безпеки України в Харківській області) в своїй діяльності Женевську Конвенцію «Про захист цивільного населення під час війни» (ратифікованої Україною) від 12 серпня 1949 року та Додатковий протокол до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року, до цивільного населення окупованої території Луганської та Донецької областей? 2. Повідомити мене, чи повідомляли Ви (Управління Служби Безпеки України в Харківській області) всіх своїх співробітників (в тому разі слідчих) про неприпустимість притягнення до кримінальної відповідальності по ст. 110-2 та ст.258-5 Кримінального Кодексу України, цивільного населення з окупованої Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей. За здійснення підприємницької діяльності, реєстрацію в окупаційних структурах, поставку товарів та послуг, а також виконання робіт та сплату податків та зборів. Оскільки такі права передбачені ст.64,ст.65 Женевської Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» (ратифікованої Україною). 3. Чи розглядаєте Ви здійснення правочинів та взаємодію з російськими окупаційними адміністраціями «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», передбачену окупаційним законодавством, в якості кримінальних правопорушень передбачених ст. 110-2 та ст.258-5 Кримінального Кодексу України.».

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що отримана відповідь містить неповну інформацію стосовно діяльності Служби безпеки України в аспекті сформульованих у запиті питань.

Відповідач, Управління Служби безпеки України в Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи незгоду зазначив, що звернення розглянуто повно та належно, з урахуванням порушеного запитувачем питання, котре повністю поглинається організацією виконання завдань кримінального судочинства.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявником 25.03.2020р. на ім`я Голови Управління Служби безпеки України в Харківській області надіслано запит в порядку Закону України «Про звернення громадян» на отримання інформації, а саме: чи враховується в діяльності Женевську Конвенцію «Про захист цивільного населення під час війни» (ратифікованої Україною) від 12 серпня 1949 року та Додатковий протокол до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року, до цивільного населення окупованої території Луганської та Донецької областей; 2) чи повідомлялись співробітники про неприпустимість притягнення до кримінальної відповідальності по ст.110-2 та ст.258-5 Кримінального Кодексу України, цивільного населення з окупованої Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей. За здійснення підприємницької діяльності, реєстрацію в окупаційних структурах, поставку товарів та послуг, а також виконання робіт та сплату податків та зборів. Оскільки такі права передбачені ст.64,ст.65 Женевської Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» (ратифікованої Україною); 3) чи розглядається здійснення правочинів та взаємодію з російськими окупаційними адміністраціями «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», передбачену окупаційним законодавством, в якості кримінальних правопорушень передбачених ст.110-2 та ст.258-5 Кримінального Кодексу України; 4) повідомити про загальну кількість кримінальних справ порушених СБУ з 18 січня 2018 року по ст.110-2 та ст.258-5 Кримінального Кодексу України.

Відповідь на означене звернення була надана листом від 09.04.2020 року №70/6-К-349/316 за підписом начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області Дудіна Р., де указано, що правову основу діяльності Служби безпеки України становлять Конституція України, Закон України «Про Службу безпеки України» та інші акти законодавства України, відповідні міжнародні правові акти, визнані Україною, та зазначаємо, що діяльність співробітників Служби безпеки України ґрунтується на засадах законності, поваги до прав і гідності особи. Питання наявності або відсутності обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, слідчими Управління СБ України в Харківській області вирішується в кожному конкретному випадку відповідно приписів статті 214 Кримінального процесуального кодексу України. Також, інформуємо, що Управлінням не ведеться статистичний облік кримінальних проваджень за певними статтями Кримінального кодексу України.

Не погодившись із відповідністю закону діяння тероргану Служби безпеки України з приводу розгляду та вирішення запиту про доступ до публічної інформації, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Приписами ст.19 Конституції України проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до ч.2 ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Суспільні відносини з обігу інформації за зверненнями приватних осіб регламентовані, насамперед, приписами Закону України від 02.10.1992р. №2657-XII «Про інформацію» (далі за текстом - Закон № 2657-XII), Закону України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі за текстом - Закон №від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР), Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі за текстом - Закон № 2939-VI), але у конкретних випадках, пов`язаних із функціонуванням спеціальних суб`єктів права (органів досудового розслідування, судів, контролюючих органів, органів державного нагляду (контролю) тощо) перевагу мають норми спеціального акту законодавства, зокрема, положення Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно зі ст.5 Закону №2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 Закону №2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

У силу ст.10 Закону №2657-ХІІ за змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.

За визначенням п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI відповідач як територіальний орган Служби безпеки України формально належить до окресленого законодавцем кола розпорядників публічної інформації як орган державної влади.

Разом із тим, самостійно сформульований заявником предмет запиту стосувався виключно питання організації функціонування органу досудового розслідування.

Проте, начальник Управління у розумінні ст.ст.38 і 39 КПК України не є керівником органу досудового розслідування.

Окремо суд бере до уваги, що як про те указано у ч.1 ст.1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Вирішуючи спір, суд зважає на необхідність розмежування функцій відповідача як тероргану СБУ на владні управлінські (тобто ті, котрі пов`язані із виконанням завдань публічної адміністрації) та владні правоохоронні (тобто ті, котрі пов`язані із захистом суспільства від злочинних діянь).

Під час, реалізації владних правоохоронних функцій Управління не діє у статусі суб`єкта владних повноважень, адже не виконує жодних завдань публічної адміністрації, а будь-яка інформація здобута під час реалізації владних правоохоронних функцій не може бути кваліфікована у якості публічної інформації з огляду на запроваджений приписами ст.222 КПК України інститут таємниці слідства, щонайменше до закінчення розгляду відповідного кримінального провадження судом.

До того ж і заявник, звертаючись до Управління, просив надати відповідь у порядку саме Закону № 393/96-ВР, а не Закону №2939-VI.

Суд повторює, що Начальник Управління не є органом досудового розслідування, ані керівником органу досудового розслідування і правових підстав для будь-якого втручання у функціонування органу досудового розслідування не має у силу імперативного застереження ч.5 ст.40 КПК України.

Частиною 1 ст.214 КПК України визначено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Статтею 7 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

У силу ч.1 ст.15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідно до ст.18 Закону № 393/96-ВР громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Згідно з ст.20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що складена начальником Управління відповідь, згідно з якою порушені заявником питання є предметом доказування у кожному окремому кримінальному провадженні і тому входять до виключної та у силу ч.5 ст.40 КПК України недоторканної компетенції слідчого є юридично вірною та фактично обгрунтованою.

Продовжуючи вирішення спору за епізодами відповіді Управління на 4 питання заявника, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Офісом Генерального прокурора за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, Державним бюро розслідувань, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Пунктом 2 розділу V Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генеральна прокуратура України від 06.04.2016 № 139, форма, періодичність подання звітності та правила її формування визначаються окремими нормативними актами за погодженням з центральним органом виконавчої влади у галузі статистики.

Приписами Інструкції зі складання звітності про роботу слідчих, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Міністерства фінансів України, Національного антикорупційне бюро України від 24.10.2017р. №298/875/593/866/200-0, не передбачено складання статистичної звітності щодо внесених до ЄРДР кримінальних проваджень за певними статтями Кримінального кодексу України.

Звертаючись до суду, заявник не подав жодних доказів на підтвердження протилежного.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Ця обставина визначена процесуальним законом у якості правової підстави для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарження до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева