Справа № 120/1572/20-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/1572/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Томчук А.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

25 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати протокол від 12.02.2020 №3;

- зобов`язати відповідача призначити і виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з 12.03.2019 згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" шляхом додаткового зарахування до загального стажу періоду роботи вказаного у трудовій книжці в кількості 16 років 0 місяців 24 дні, свідоцтві про державну реєстрацію СПД за період з 01.06.1999 по 01.10.2003 (4 роки 7 місяців), свідоцтві про народження дитини та довідки №466 від 18.09.2018 про стаж роботи з 11.12.1979 по 29.01.1980.

Підставою звернення з даним позовом до суду слугувала неправомірна, на переконання позивача, відмова пенсійного органу у призначенні їй пенсії за віком відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що оформлена рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.02.2020 №3, та зарахування до загального стажу лише 23 роки 10 місяців 29 днів.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати прийняте у межах даної справи рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В силу положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, 11.06.2019 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з письмовою заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 70 від 26.07.2019 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV, та роз`яснено, що її страховий стаж становить 3 роки, оскільки при його обрахунку не враховано:

- період догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку дитини, оскільки у свідоцтві про народження наявне виправлення, яке не посвідчено підписом відповідальної особи;

- період ведення підприємницької діяльності з 01.06.1999 року, оскільки дані зазначені у довідках про підприємницьку діяльність не відповідають паспортним даним заявника;

- періоди роботи згідно з записами у трудовій книжці, оскільки з наданих документів не вбачається належність трудової книжки заявника;

- період роботи з 11.12.1979 року по 29.01.1980 року, згідно уточнюючої довідки № 466 від 18.09.2018 року, оскільки дані, зазначені у довідці не відповідають паспортним даним заявника;

- період навчання відповідно до диплому НОМЕР_1 , оскільки дані не відповідають паспортним даним заявника;

- дані зазначені у системі персоніфікованого обліку, оскільки ім`я та по-батькові не відповідають паспортним даним заявника.

12.09.2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення № 70 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до статті 26 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV.

Пізніше, за результатами проведеного пенсійним органом повторного розрахунку загальний страховий стаж ОСОБА_1 склав 20 років 1 місяць 24 дні.

При цьому, у даному випадку, до страхового стажу не було враховано:

- період догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), оскільки у свідоцтві про народження наявне виправлення, яке не посвідчено підписом відповідальної особи;

- період ведення підприємницької діяльності у період з 01.06.1999 року по 19.01.2015 року, оскільки дані зазначені у довідках про підприємницьку діяльність не відповідають паспортним даним заявника;

- дані за період з 2010 року по 2013 рік, зазначені у системі персоніфікованого обліку, оскільки ім`я та по-батькові не відповідають паспортним даним заявника.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.12.2019 у справі №120/3563/19-а визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №70 від 26.07.2019 та 12.09.2019 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV. Зобов`язано ГУ ПФУ у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.06.2019.

На виконання вищевказаного рішення суду у справі №120/3563/19-а Пенсійним фондом прийнято рішення від 12.02.2020 №33, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 у зв`язку з недостатністю страхового стажу (23 роки 10 місяців 29 днів із необхідного 25 років). При цьому, до загального трудового стажу позивача було зараховано наступні періоди: з 01.09.1975 по 27.02.1979; з 15.05.1979 по 23.06.1979, з 11.12.1979 по 29.01.1980, з 25.02.1980 по 06.11.1981, з 07.11.1981 по 22.08.1982; з 23.08.1982 по 18.04.1984, з 28.05.1984 по 01.10.1984, з 15.03.1985 по 25.07.1988, з 26.07.1988 по 15.08.1988; з16.08.1988 по 05.03.1997, з 01.10.2003 по 31.12.2003; з 01.11.2011 по 31.12.2011, 01.01.2012 по 31.12.2013; з 31.03.2016 по 14.07.2016; з 30.07.2016 по 28.09.2016.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача та вказуючи, що відповідачем не враховано записи трудової книжки щодо періодів з 15.05.1979 по 23.06.1979, з 11.12.1979 по 29.01.1980, з 25.02.1980 по 06.11.1981, з 23.08.1982 по 18.04.1984, з 25.02.1984 по 01.10.1984, з 15.05.1985 по 25.08.1988, з 06.08.1988 по 05.03.1997, період підприємницької діяльності з 01.06.1999 по 31.12.2003 та період догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 06.11.1980, з метою зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вчинити дії щодо призначення пенсії, позивач через свого представника звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії за віком позивачу, через відсутність у неї на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії необхідного страхового стажу 25 років.

Колегія суддів, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, в призмі встановлених обставин справи, зазначає наступне.

Основними аспектами висловлених апелянтом заперечень є факт відмови у зарахуванні до її загального стажу періоду догляду за дитиною з 06.11.1980 року по 06.11.1981 року та періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.06.1999 року по 31.12.2003 року.

Частиною другою статті 19 Конституції України декларовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Приписами ч.1-2 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з ч.1 ст.62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. При цьому, суд зазначає, що у трудовій книжці не підлягають відображенню періоди догляду непрацюючими матерями за дітьми до досягнення останніми трирічного віку.

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Таким чином, лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Що стосується доводів апелянта щодо неправомірної відмови у зарахуванні до її загального стажу періоду догляду за дитиною з 06.11.1980 року по 06.11.1983 року, судова колегія відзначає наступне.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача у період з 25.02.1980 року по 06.11.1981 року вона перебувала на посаді кресляра.

Запис про звільнення в зв`язку з народженням дитини здійснений в трудовій книжці 06.11.1981 року (запис трудової книжки №11).

Запис трудової книжки позивача під №12 свідчить про факт її тимчасового працевлаштування з 23.08.1982 року на посаду бухгалтера у Військову частину № НОМЕР_2 , де вона працювала до 18.04.1984 року.

У відповідності до розрахунку страхового стажу №33 до страхового стажу позивача зараховано період догляду за дитиною до 3 років з 07.11.1981 по 22.08.1982 (9 місяців 16 днів), тобто період протягом якого вона не працювала, а періоди з 06.11.1980 року по 06.11.1981 року та з 23.08.1982 року по 06.11.1983 року увійшли до загального стажу позивача, як періоди перебування на посаді кресляра та бухгалтера Військової частини відповідно.

При цьому, факт зарахування періодів роботи позивача на вказаних посадах з 06.11.1980 року по 06.11.1981 року та з 23.08.1982 року по 06.11.1983 року до її загального стажу на підставі записів трудової книжки відповідачем не заперечувався, був доведений в суді першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи.

Повторне зарахування вказаних періодів до загального стажу позивача, як періоду догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, суперечить нормам пенсійного законодавства та може призвести до неправомірного подвійного врахування вказаних періодів при обрахунку стажу позивача, який дає право на призначення пенсії.

Відтак, суд першої інстанції обгрунтовано та правомірно позовні вимоги позивача в цій частині залишив без задоволення.

Надаючи ж оцінку доводам апелянта стосовно протиправності дій відповідача щодо незарахування до її загального стажу періоду підприємницької діяльності з 01.06.1999 по 31.12.2003, судова колегія зауважує про наступне.

У відповідності до пункту 3-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Крім того, згідно пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Відповідно до п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою для набуття особою права на зарахування до страхового стажу періодів здійснення нею підприємницької діяльності, є провадження такої діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, та факт сплати страхових внесків, незалежно від їх розміру.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.12.2019 у справі №120/3563/19 встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності та здійснювала підприємницьку діяльність, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія НОМЕР_3 (номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру: 0011699), випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 093909 від 03.11.2011, а також довідкою про взяття на облік платника податків № 2295 від 25.09.2003.

Позивач перебувала на податковому обліку у період з 25.09.2003 по 19.01.2015, у період з 25.09.2003 по 30.09.2003 - на загальній системі оподаткування, у період з 01.10.2003 по 31.12.2011 на загальній системі оподаткування (із застосуванням фіксованого патенту), у період з 01.01.2012 по 31.12.2013 на спрощені системі оподаткування та у період з 01.01.2014 по 19.01.2015 на загальній системі оподаткування.

Як встановлено в ході розгляду справи №120/3563/19, та на разі не було спростовано позивачем, за період з 01.10.2003 року по 31.12.2011 року позивачем сплачувався фіксований податок, а за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року - єдиний податок з фізичних осіб.

У всіх інших періодах, позивач здійснювала діяльність на загальній системі оподаткування, доходів не отримувала та податки не сплачувала.

В силу частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, судова колегія в призмі встановлених обставин справи, зауважує, що належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж роботи можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Таким чином, посилання апелянта на те, що факт здійснення підприємницької діяльності підтверджується лише свідоцтвом про державну реєстрацію та є підставою для зарахування періоду провадження підприємницької діяльності до її страхового стажу, судом апеляційної інстанції відхиляються, такий документ не є належним доказом підтвердження сплати страхових внесків, облік яких ведеться пенсійним органом.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.10.2018 року у справі №643/20104/15-а.

Відтак, з огляду на встановлені обставини та вищевикладені правові норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Шидловський В.Б.