Справа № 160/8188/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2020 року Справа № 160/8188/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, -
17.07.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати неправомірними дії Данченка Олега Миколайовича, державного виконавця Шевченківському відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі, провадження № ВП 62579366 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 , яке складається з декількох виконавчих проваджень, а саме: з виконавчих провадження №6181014, виконавче провадження №60935962, виконавче провадження №59302963;
- визнати неправомірними та скасувати постанови про арешт майна боржника від 10.06.2019, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 15.06.2020 року, про арешт майна (коштів) боржника від 11.06.2020, винесені Данченком Олегом Миколайовичем, державним виконавцем Шевченківському відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі, по виконавчому провадженню № 59302963.
Позовна заява обґрунтована тим, що 16 липня 2020 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Данченком Олегом Миколайовичем було винесено постанову, якою відкрито зведене виконавче провадження № ВП 62579366 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 , яке складається з декількох виконавчих проваджень, а саме: з виконавчого провадження № 6181014, виконавчого провадження № 60935962, виконавчого провадження № 59302963.
Державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
09 липня 2020 року позивач дізнався з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, що державним виконавцем реалізується майно позивача через електронні торги «СЕТАМ» у зв`язку з невиконанням рішення суду.
Позивач вважає, що вказані дії державного виконавця є неправомірними, а постанови є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки боржником не було отримано жодного процесуального та виконавчого документа щодо виконавчих проваджень стосовно нього відповідно до ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому державний виконавець позбавив позивача можливості реалізувати право позивача на належний захист своїх прав та інтересів.
Також позивачем було зазначено, що постанова не відповідає «Інструкції з організації примусового виконання рішень» від 02.04.2012 № 512/5, оскільки відповідно до «Єдиного реєстру боржників», у виконавчому провадженні № 59302963 ПІБ боржника зазначено: ОСОБА_1 , проте, нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
05.08.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив прийняти рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
10.06.2019 року відповідно до ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
10.06.2019 року Державним виконавцем керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника
08.08.2019 року на адресу боржника - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) направлено виклик державного виконавця.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.06.2020 року, за боржником - ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майно: квартира загальною площею 53,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира загальною площею 28,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 , яка перебуває в іпотеці АТ КБ «Приват Банк».
Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації від 11.06.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні.
11.06.2020 року відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем було складено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника: квартири АДРЕСА_5 загальною площею 53,7 кв. м., житловою площею 43,0 кв. м..
З метою визначення вартості арештованого майна боржника та відповідно до ст. 20 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем 15.06.2020 року було призначено суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання.
Згідно письмового висновку суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання від 23.06.2020 року загальна вартість описаного та арештованого майна боржника складає 676 000 грн.
25.06.2029 року відповідачем підготовлено та направлено заявку на реалізацію в «СЕТАМ» вищезазначеного майна.
30.06.2020 року позивач був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження.
15.07.2020 року державним виконавцем відповідно до ст.30 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.
Позивач, вважаючи дії відповідача щодо стягнення з боржника грошових коштів неправомірними та постанови про арешт майна боржника, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та про арешт майна (коштів) боржника протиправними, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що "критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття".
Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 3 ст.287 КАС України, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ст.ст. 14, 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною 4 ст. 372 КАС України передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження".
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (зі змінами та доповненнями), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів.
Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, у тому числі, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до статті 26 Закон №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Пунктом 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), передбачено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.
У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).
У разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.
Частинами 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

З аналізу наведених вище положень Закону № 1404 вбачається, що накладення арешту є безумовною дією, яка вчиняється на стадії відкриття виконавчого провадження та направлена на забезпечення здійснення виконавчого провадження.

Умовами правомірності накладення арешту є дотримання вимог щодо відповідності розміру арешту сумі стягнення з урахуванням витрат виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 57 Закону №1404-VIII, визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

Частиною третьою статті 57 Закону України №1404-VIII передбачено, що у разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Положеннями частини четвертої статті 57 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Суд зазначає, що жодних обставин, які б свідчили про недотримання відповідачем вищевказаних умов судом за наявними у матеріалах справи документами не виявлено.

При цьому, позивач у позовній заяві фактично мотивує свої позовні вимоги лише тим, що у виконавчому провадженні №59302963 зазначено ПІБ боржника - ОСОБА_1 , проте нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

При цьому, з матеріалів справи, а саме, виконавчого листа від 12.07.2017 року № 200/16139/16-ц вбчається, що боржником у виконавчому листі зазначено: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ІПН НОМЕР_1 ), місце проживання боржника: АДРЕСА_6 .

На переконання суду, на стадії відкриття виконавчого провадження виконавець не зобов`язаний перевіряти правильність заявлених відомостей у виконавчому листі, враховуючи також і те, що у виконавця є лише один день для відкриття виконавчого провадження з моменту надходження заяви стягувача, крім того, суд приймає до уваги те, що позивач в адміністративном позові факт того, що саме він є боржником відповідно до зазначеного виконавчого документа не спростовує.

Крім того, суд звертає увагу, що частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», визначено порядок повідомлення боржника з документами виконавчого провадження.

Так, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1- 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Судом встановлено, що згідно матеріалів, наданих відповідачем, спірні постанови направлялись відповідачем на ім`я ОСОБА_1 за адресою, вказаною у виконавчому документі: АДРЕСА_3 , про що свідчать супровідні листи, датовані 10.06.2019 року за вих. №14293/7, 18.06.2019 року за вих. №14293/7.

Грунтуючись на викладеному, суд не встановив ознак протиправності дій відповідача при винесенні спірних постанови та направленні їх сторонам.

Також, під час судового розгляду судом було встановлено, що 08.08.2019 року на адресу ОСОБА_1 супровідним листом №12799/7 був направлений виклик, яким було зобов`язано позивача з`явитись до державного виконавця 13.08.2019 року за адресою: АДРЕСА_7 щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату боргу.

Як підтверджено відповідачем у видзиві, ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не з`явився.

Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на викладене, вирішуючи спірні правовідносини, суд повинен пересвідчитись у наявності в особи, яка звернулась за захистом своїх прав у судовому порядку, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним.

Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В контексті перелічених положень Кодексу адміністративного судочинства України в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача щодо неправомірності оскаржуваних постанов.

Таким чином, з матеріалів справи судом не встановлено стверджуваних позивачем ознак протиправності оспорюваних постанов, інших обґрунтувань порушення його прав не надано.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що, використовуючи владні, управлінські функції, відповідач на момент прийняття оскаржуваних постанов діяв у відповідності до вимог Закону, а відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням відмови в задоволенні позову повністю, судові витрати, сплачені позивачем, не стягуються.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов - відмовити.

Судові витрати у справі не стягуються.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, набирає законної сили у строк та порядку, визначеному ст.272 КАС України.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, оскаржується у строк та порядку, встановленому ч. 6 ст.287 КАС України.

Суддя В.В. Кальник