Справа № 420/4726/20
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4726/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Прокуратури Одеської області (вул. Пушкінська,3, м. Одеса, 65026) про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24995,04грн; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24995,04грн.

Позивач зазначила, що з 17.02.2000 року по 04.05.2020 року безперервно працювала в органах прокуратури України на посадах помічника та старшого помічника прокурора району, прокурора прокуратури району, з 30.11.2012 року - на посадах прокурора відділу прокуратури області.

Наказом прокурора Одеської області №788к від 29.04.2020 року її звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 за №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) з 04.05.2020 року.

Відповідно до абзацу 2 резолютивної частини наказу, відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні їй виплати при звільненні.

Фактично розрахунок з нею проведено не у день звільнення - 04.05.2020 року, а лише 05.05.2020 року. При цьому їй не виплачена вихідна допомога.

Зазначені дії відповідача, на думку позивача є незаконними, оскільки за приписами ст. 44 КЗпПУ при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Позивач вказує, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим підлягає застосуванню до спірних правовідносин приписи КЗпПУ.

На думку позивача аналіз ч.5 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» та ч.4 ст.40 КЗпПУ свідчить про те, що наведеними нормами передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що вона має право на отримання вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпПУ.

Позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 09.06.2020 року позов залишений без руху та наданий строк для усунення недоліків (а.с.19-22).

Ухвалою суду від 23.06.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та провадження по справі відкрите, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.53-55).

Представником відповідача наданий до суду відзив на позов (а.с.63-66), в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що на думку позивача звільнення з органів прокуратури на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VII є тотожним звільненню згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ, а тому він вважає, що правові наслідки для роботодавця, яким є прокуратура області, як на його думку, є однаковими. Проте згідно з нормами ст. 222 КЗпПУ особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Отже, Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України є Закон України «Про прокуратуру».

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (надалі - Закон № 113-ІХ) норми ст. 40 КЗпПУ доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої та третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Таким законом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру» і наведений Закон №113-IX.

Згідно з п. 19 розділу II Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VII, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Позивач була звільнена за спеціальним законодавством. Положеннями Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплату вихідної допомоги у разі звільнення на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII не передбачено. Також положення ст. 44 КЗпПУ України не передбачають можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

За таких умов, позов ОСОБА_1 про стягнення з прокуратури області вихідної допомоги, на думку представника відповідача, є безпідставним, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства, а тому не підлягає задоволенню.

Справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 17.02.2000 року по 04.05.2020 року безперервно працювала в органах прокуратури України на посадах помічника та старшого помічника прокурора району, прокурора прокуратури району, з 30.11.2012 року - на посадах прокурора відділу прокуратури області.

Наказом прокурора Одеської області №788к від 29.04.2020 року її звільнено з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697-VII з 04.05.2020 року.

Розрахунок з позивачем здійснений 05.05. 2020 року.

При цьому позивачу не виплачена вихідна допомога. Позивач вважаючи, що їй неправомірно не виплачена вихідна допомога звернулась до суду з даним позовом.

Дослідивши надані учасниками справи заяви по суті та докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Згідно з преамбулою Закону №1697-VII цей Закон визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Вказаний Закон №1697-VII на відміну від попереднього Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року N 1789-XII по іншому регламентує правовідносини щодо проходження служби в органах прокуратуру, прийому та звільнення.

Зокрема, ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року N1789-XII встановлювала підстави для звільнення працівників прокуратури. Згідно з вказаною статтею прокурори можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Також встановлені інші підстави для звільнення працівників прокуратури, які не передбачені КЗпПУ.

Проте, в новому Законі №1697-VII міститься розділ VII, якій регламентує питання звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді без посилання на КЗпПУ.

Частиною 3 ст.16 Закону №1697-VII встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Крім того, 25.09.2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким внесені зміни в КЗпПУ, зокрема, ст.32 доповнена частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус" та ст.40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1,2 і3 ст. 49-2, ст. 74, ч.3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Також ст.51 Закону №1697-VII доповнена частиною п`ятою такого змісту:

На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п.9 ч.1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Позивач обґрунтовано посилається на те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Проте позивач помилково трактує вказане положення. На його думку Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим підлягає застосуванню до спірних правовідносин приписи Кодексу Законів про працю України.

Суд вважає, що вказане питання врегульовано спеціальним законодавством, а саме спеціальний Закон - Закон №1697-VII не передбачає, не встановлює права працівників прокуратури на вихідну допомогу у разі звільнення за п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Оскільки питання звільнення працівників прокуратури відповідно до Закону №1697-VII врегульовано лише вказаним Законом, якій не встановлює права працівників прокуратури на отримання вихідної допомоги, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Ст.44 КЗпПУ зазначає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 ст.40 КЗпПУ, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Разом з тим, позивача не було звільнено відповідно до будь-якої з наведених норм КЗпПУ, у тому числі на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпПУ.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий висновок Верховного Суду у постанові від 31.01.2018 року по справі №820/1119/16 полягає у наступному.

На виконання вимог ст.123 Конституції України прийнято Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII, який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)

Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами КЗпПУ і, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 3 ст.16 Закону України №1697-VII , прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з п.9 ч.1 ст.51 цього Закону прокурор звільняється з посади зокрема у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду , або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених ст.ст.36, 38-41КЗпПУ визначено ст.44 КЗпПУ.

Закон України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 року, у тому числі ч.1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпПУ, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, а тому на час звільнення позивачки правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року були відсутні.

Враховуючи те, що позивачку звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII , яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивачка не набула права на її отримання.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених фактів, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Прокуратури Одеської області (вул. Пушкінська,3, м. Одеса, 65026, ) про визнання протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24995,04грн, стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24995,04грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.