Справа № 200/6451/20-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2020-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 р. Справа№200/6451/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86)

про визнання дій незаконними, скасування наказу, поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій відповідача проти позивача при відібранні рапорту на звільнення за власним бажанням незаконними, скасування наказу про звільнення зі служби та поновлення на службі у поліції.

Ухвалою від 13 липня 2020 року суд залишив без руху позовну заяву позивача та надав десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення виявлених судом недоліків.

23 липня 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій виконав вимоги ухвали суду від 13 липня 2020 року, чим усунув її недоліки.

Ухвалою від 24 липня 2020 року суд прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження в адміністративній справі № 200/6451/20-а, ухвалив про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), у задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи по справі відмовив.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач 30 березня 2020 року шляхом фізичного довготривалого затримання позивача у відділі поліції і морального тиску з боку керівників, змусили написати рапорт на звільнення, хоча усім було відомо що позивач знаходиться на лікарняному. 31 березня 2020 року згідно наказу відповідача № 125 о/с - позивача було звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Звільнення вважає незаконним, тому що рапорт який витребували 30 березня 2020 року, був написаний під впливом морального тиску збоку керівників, словесних загрозах, довготривалому утриманні в відділі поліції і, вимогах закрити лікарняний.

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечує проти позовних вимог, вважає вимоги, викладені у позовній заяві, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та просить суд відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. 30 березня 2020 року позивач на ім`я начальника ГУНП в Донецькій області подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Крім того, в рапорті позивач зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, так як вважає себе здоровим, та вказав, що на момент звільнення на лікарняному, у відпустці перебувати не буде. Більш того, у цей же день позивач подав рапорт, де зазначив, що наполягає на своєму звільненні 31 березня 2020 року. Ця дата погоджена керівництвом ГУНП в Донецькій області, отже сторони дійшли згоди про звільнення у більш короткий строк. Тому, ГУНП в Донецькій області мало всі наявні підстави для звільнення позивача в зазначений ним у рапорті строк. Дане волевиявлення наказом ГУНП в Донецькій області від 31 березня 2020 року № 125 о/с та відповідно до розділу VII Закону № 580 позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) з 31 березня 2020 року. За таких обставин, при звільненні позивача з 31 березня 2020 року, тобто з дати, з якої він бажав звільнитися, відповідач діяв з дотриманням вимог законодавства.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , виданого 26 листопада 2002 року, РНОКПП НОМЕР_1 . Позивач є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка від 26 липня 2018 року № .

Наказом відповідача 21 січня 2020 року № 17 о/с по особовому складу відповідно до розділу VI Закону України «Про Національну поліцію» позивача було прийняти на службу в поліції оперуповноваженим сектору кримінальної поліції Селидівського відділення поліції 1 Покровського відділу поліції, з 21 січня 2020 року, з посадовим окладом 2400 гривень, присвоєно спеціальне звання «сержант поліції» у порядку переатестування та закріплено спеціальний жетон з індивідуальним номером НОМЕР_3 .

30 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Також 30 березня 2020 року позивачем було надано рапорт про те, що він наполягає на своєму звільнені 31 березня 2020 року. На даних рапортах керівництвом управління були проставлені резолюції «Не заперечую».

Наказом відповідача від 31 березня 2020 року № 125 о/с по особовому складу відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) позивача - сержанта поліції оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Селидівського відділення поліції Покровського відділу поліції з 31 березня 2020 року, встановивши йому у березні 2020 року премію у розмірі 42,50%. Вислуга років на 31 березня 2020 року у календарному обчисленні складає - 11 років 01 місяць 20 днів, для виплати грошової допомоги 01 рік 01 місяць 20 днів, у пільговому обчисленні 13 років 02 місяці 06 днів. Вважати невикористану відпустку за 2020 рік у кількості 06 діб. Підстава: рапорти ОСОБА_1 від 30 березня 2020 року.

31 березня 2020 року Начальником СКЗ Покровського ВП ГУНП в Донецькій області на ім`я Начальника Покровського ВП ГУНП в Донецькій області була надана доповідна записка, в якій зазначено, що 30 березня 2020 року оперуповноважений сектору кримінальної поліції Селидівського відділення поліції Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області сержант поліції ОСОБА_1 , який є слухачем Запорізького центру первинної професійної підготовки «Академія поліції» (м. Запоріжжя) Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ,який був направлений до Покровського відділу поліції на період встановленого карантину на підставі листа Запорізького центру первинної професійної підготовки «Академія поліції» (м. Запоріжжя) Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 12 березня 2020 року № 12/123, написав рапорт про звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням та наполягав на своєму звільненні з 31 березня 2020 року. 31 березня 2020 року підполковник поліції ОСОБА_3 , заступник начальника ВП - начальник ВКП Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області повідомив про те, що на службу не вийшов сержант поліції ОСОБА_1 . Ним був здійснений телефонний дзвінок ОСОБА_1 на мобільний телефон за номером НОМЕР_4 . ОСОБА_1 відповів, що знаходиться на лікарняному. У якій лікарні перебуває на лікуванні не уточнив. Відкриту довідку непрацездатності не надав. Інформацію було надано начальникові Покровського ВПГУНП в Донецькій області полковнику поліції О.В Коломійцю (Доповідна записка від 31 березня 2020 року № 10440). Оскільки в нормативно-правових актах відсутня заборона на звільнення працівника за власним бажанням у період його перебування на лікарняному, така заборона передбачена для випадків звільнення за ініціативою адміністрації (статті 40 КЗпПУ), працівник може бути звільнений у період тимчасової непрацездатності, якщо сам виявив бажання звільнитися в даний період. Враховуючи те, що ОСОБА_1 наполягав на своєму звільненні за власним бажанням з 31 березня 2020 року, відповідно до статті 38 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник,були підготовлені відповідні матеріали та направленні до управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області на погодження. 31 березня 2020 року до сектору кадрового забезпечення Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області надійшов витяг з наказу ГУНП в Донецькій області в частині звільнення зі служби в Національної поліції України ОСОБА_1 . З метою ознайомлення зазначеного працівника з наказом про звільнення з Національної поліції та необхідністю прибуття до сектору кадрового забезпечення Покровського ВП ГУНП в Донецькій області для отримання трудової книжки та інших документів при звільнення було здійснено телефонний дзвінок на номер НОМЕР_4 ОСОБА_1 . На телефонний дзвінок ОСОБА_1 не відповів, про що складено відповідний акт (Акт про здійснення телефонного дзвінка від 31 березня 2020 року № 10524). Також працівниками СКЗ Покровського ВП, з метою ознайомлення ОСОБА_1 з наказом щодо звільнення з Національної поліції та видачі трудової книжки, був здійснений виїзд за адресою його мешкання ( АДРЕСА_2 ), однак за зазначеною адресою двері ніхто не відчинив. Одночасно з цим, працівниками сектору кадрового забезпечення Покровського ВП ГУНП в Донецькій області було підготовлено лист, в якому повідомлялось про необхідність прибути до сектору кадрового забезпечення Покровського ВГІ для отримання вищевказаних документів (Лист Покровського ВП від 31 березня 2020 року № 10528). Враховуючи викладене, працівниками сектору кадрового забезпечення Покровського ВП були здійснені вичерпні заходи щодо не порушення вимог статей 47, 116 Кодексу законів про працю України щодо ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення, видачі трудової книжки та проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні.

Доповідна записка від 31 березня 2020 року № 10440, Акт про здійснення телефонного дзвінка від 31 березня 2020 року № 10524, Лист Покровського ВП від 31 березня 2020 року № 10528 наявні в матеріалах справи.

Судом також встановлено, що 1 квітня 2020 року представник позивача до відповідача надав адвокатський запит, де зазначено, що позивач проходить по кримінальному провадженні № 0000748 як свідок, і йому були заподіяні тілесні ушкодження. Кримінальне провадження № 0000748 від 31 березня 2020 року яке зареєстроване у Покровському відділу поліції. Знаходячись на лікарняному, позивач написав рапорт на звільнення з Національної поліції. Рапорт позивача від 30 березня 2020 року - написаний під впливом останніх подій і не відповідає власним бажанням, тому просить вважати його не дійсним та анулювати. До запиту був наданий рапорт від 1 квітня 2020 року про анулювання попереднього рапорту на звільнення.

9 квітня 2020 року відповідач за насідками розгляду адвокатського запиту та рапорту від 1 квітня 2020 року надав відповідь, де зазначив, що оскільки строки подачі рапортів поліцейських про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та їх розгляду керівниками органів, підрозділів, закладів та установ поліції, яким дозволено видавати накази по особовому складу, цим Законом чи нормативно-правовими актами з питань проходження служби не врегульовані, то на підставі статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», до вказаних правовідносин застосовується положення статті 38 Кодексу законів про працю України. Згідно зі статтею 38 КЗпПУ, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просип, працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладеній трудового договору. Отже, сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви, за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення. В нормативно-правових актах відсутня заборона на звільнення працівника за власним бажанням у період його перебування на лікарняному, така заборона передбачена для випадків звільнення за ініціативою адміністрації (ст. 40 КЗпПУ). Аналогічну думку висловило Міністерство соціальної політики України у листі від 27 квітня 2012 року № 70/06/186-12, а саме те, що чинним законодавством не заборонене звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності за власним бажанням. Збіжна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 815/6606/15. З огляду на це, працівник може бути звільнений у період тимчасової непрацездатності, якщо сам виявив бажання звільнитися в даний період. На підставі власноручно написаного рапорту від 30 березня 2020 року в якому позивач наполягає на своєму звільненні з 31 березня 2020 року наказом ГУНП в Донецькій області від 31 березня 2020 року № 125 о/с позивача було звільнено з Національної поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» з 31 березня 2020 року. Одночасно з цим позивача проінформовано, що відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву. Однак, у разі, коли в заяві працівника про звільнення з роботи за власним бажанням вказана дата звільнення, відкликати заяву можна тільки до цієї дати. Оскільки в своєму рапорті на звільнення за власним бажанням позивач вказав дату звільнення 31 березня 2020 року, а зустрічний рапорт про анулювання рапорту на звільнення датований 1 квітня 2020 року задовольнити прохання позивача не є можливим. Отже, звільнення з лав Національної поліції відбулося через власне волевиявлення та з урахуванням конкретної дати звільнення, яку вказано у власноручно написаному рапорті.

Крім того, судом встановлено, що позивач у період з 30 березня 2020 року по 9 квітня 2020 року перебував на лікарняному, про що свідчить довідка непрацездатності № 21, видана на ім`я позивача.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII.

Статтею 59 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 60 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно з пунктом 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема за власним бажанням.

Частиною 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року зазначено, що відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права та обов`язки таких осіб визначені та врегульовані спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким спеціальним нормативним актом є Положення №114, яке підлягає відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в частині, що не суперечить цьому Закону.

Вказаний правовий висновок також наведений в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №817/981/17. Верховний Суд зазначив, що норми Положення №114, зокрема, в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.

Постанова № 114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.

Постанова №114 є чинною, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення № 114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пунктом 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ (поліції), що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку.

Згідно з частиною 2 статті 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Проте, у межах передбаченого пункту 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитись про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Вказана правова позиція узгоджується із судовою практикою Верховного Суду України, яка вказана у постанові від 24 червня 2014 року у справі № 21-241а14, врахування якої при здійсненні правосуддя є обов`язковим згідно статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом вище, наказ про звільнення позивача було видано на підставі рапортів, підписаних позивачем 30 березня 2020, в яких позивач просив звільнити його з поліції за власним бажанням із зазначенням дати звільнення - з 31 березня 2020 року. Отже, сторони можуть домовитися про конкретну дату звільнення, позивач в своєму рапорті від 30 березня 2020 року зазначив конкретну дату звільнення - з 31 березня 2020 року, у зв`язку з чим, суд вважає, що позивач погодив з керівництвом дату свого звільнення.

При цьому, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Отже, оскільки рапорт позивача про звільнення було реалізовано шляхом прийняття наказу про звільнення працівника у погоджений сторонами строк - 31 березня 2020 року, подальша подача 1 квітня 2020 року рапорту про відкликання рапорту про звільнення не створює правових наслідків для сторін.

Крім того, суд зазначає, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та інші нормативно-правові акти, якими урегульований порядок проходження служби в ОВС, не містять жодних обмежень щодо звільнення тимчасово непрацездатних осіб, якщо звільнення відбувається з їх ініціативи. Аналогічні вимоги містить і Кодекс Законів про працю України, статтею 40 якого встановлено, що звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності не допускається лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Отже, є необґрунтованим посилання позивача на заборону звільнення в період тимчасової непрацездатності працівника, з огляду на те, що така заборона розповсюджується на звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, визначених частиною першої статті 40 КЗпП України (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), в той час як позивача наказом № 125 о/с від 14 31 березня 2020 року було звільнено зі служби в поліції за власним бажанням згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Дана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 9 серпня 2019 року № 815/1490/16, від 20 червня 2018 року № 815/6606/15.

Також, суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що рапорт про звільнення позивачем було написано ним під тиском керівництва, оскільки, позивачем не було зазначено в чому виражався такий тиск, яким чином він здійснювався та не надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Крім того, діагноз, встановлений позивачу за наданою ним до суду копією лікарняного листа, не свідчить про знаходження останнього в безпорадному стані, а тому при написанні рапорту він міг усвідомлювати свої дії та керуватися своїми вчинками.

Суд також зазначає, що надані позивачем матеріали кримінального провадження № 0000748 від 31 березня 2020 року та фото картки нанесених тілесних пошкоджень позивачу жодним чином не відносяться до даних правовідносин та не несуть жодних правових наслідків для сторін саме у даній справі.

Щодо посилання відповідача на порушений позивачем строк звернення до суду з даним позовом суд зазначає.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Поряд з цим, суд зазначає, що 2 квітня 2020 року в газеті "Голос України" опубліковано Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року.

Відповідно до вказаного Закону внесено зміни, зокрема, до Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону він набирає чинності з дня його опублікування.

З урахуванням викладеного, суд не приймає посилання відповідача на те, що позивачем порушений строк звернення до суду з даним позовом.

Отже, суд зазначає, що під час перевірки правомірності винесення оскаржуваного наказу від 31 березня 2020 року «По особовому складу» № 125 о/с про звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) позивача, судом встановлено, що підстави винесення оскаржуваного наказу відповідають фактичним обставинам, що передували його прийняттю.

Позивач скористався правом на звільнення за власним бажанням з погодженим строком звільнення шляхом подачі рапортів від 30 березня 2020 року про звільнення з зазначенням бажаної дати звільнення, що є поважною причиною для скорочення тримісячного строку для подачі такого рапорту, аналізом процедури прийняття оскаржуваного наказу встановлено, що відповідачем не допущено порушень норм законодавства та прав позивача при його винесенні.

Таким чином, відповідачем було прийняло законне, правомірне рішення у вигляді звільнення зі служби в поліції позивача у встановлений законом спосіб згідно до поданих останнім рапортів про звільнення, а тому суд не вбачає підстав для скасування наказу від 31 березня 2020 року «По особовому складу» № 125 о/с, та, як наслідок, поновлення позивача на службі.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) про визнання дій незаконними, скасування наказу, поновлення на роботі відмовити повністю.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 27 серпня 2020 року. Повне судове рішення складено 27 серпня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар