Справа № 280/6155/19
Суддя: Калюжна В. В.
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1Справа № 280/6155/19 2-а/335/150/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Каравайко В.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Малій О.М., представника відповідача Бобир У.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Запоріжжя, адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Інспектора Управління патрульної поліції м. Запоріжжя сержанта поліції Зайцева Владислава Євгенійовича, Державної казначейської служби України про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив наступне.

08.11.2019 року відносно позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАК № 1721041 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, згідно якої накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за порушення вимоги п. 12.4. ПДР України, з якою позивач погодився та сплатив штраф. Однак під час складання постанови, інспектор УПП в Запорізькій області сержант поліції Зайцев В.Є. почав світити позивачу ліхтарем у очі та виписав направлення на медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння. Позивач зазначає, що оскільки він ніколи не вживав наркотичних засобів, то погодився на проведення медичного огляду і разом з працівниками поліції проїхав до медичного закладу.

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 08.11.2019 року, у позивача ознак на стан алкогольного або наркотичного сп`яніння не виявлено.

Позивач зазначає, що після неправомірних дій працівників патрульної поліції, у нього погіршилося самопочуття, він відчув себе приниженим, були порушені його права та бездоганна ділова репутація, у зв`язку з чим, позивач звернувся до КНП «Міська лікарня №7» ЗМР, де при огляді лікар виявив у останнього загострення гіпертонічної хвороби, погіршення самопочуття, через психоемоційне навантаження.

Позивач просить суд визнати дії інспектора УПП в Запорізькій області Зайцева В.Є., щодо направлення позивача до закладу, для проходження медичного огляду на стан сп`яніння, без обґрунтованих на те причин - неправомірними, та стягнути моральну шкоду яку він оцінює у 50000 гривень, за приниження та порушення прав, знущання з боку працівників поліції, що виразилося у погіршенні стану здоров`я та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року, адміністративну справу ОСОБА_1 передано на підставі п.2 ч. 1 ст. 29 КАС України на розгляд Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (а.с.2-3).

Ухвалою судді від 15.01.2020 року було відмовлено у відкритті провадження в зазначеній адміністративній справі (а.с. 48).

02.04.2020 року постановою Третього апеляційного адміністративного суду ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2020 року було скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 75-76).

24.04.2020 року ухвалою судді, адміністративний позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку позовного провадження в окремих категорія адміністративних справ, з повідомленням сторін, відповідачам встановлено строки на подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 162 КАС України (а.с. 80).

18.05.2020 року на адресу суду від представника відповідача управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Малій О.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що на підставі скарги позивача управлінням проводилась службова перевірка, за результатами якої, не було встановлено в діях сержанта поліції ОСОБА_2 порушення вимог «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» затвердженою наказом МВС, МОЗ України від 09.11.2015 року №1452/735 та «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду» затвердженого постаново КМУ від 17.12.2008 року №1103, оскільки згідно пояснень поліцейського, у позивача були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці, які не реагують на світло; підвищена жвавість та рухливість ходи; почервоніння обличчя, тому за згодою позивача було запропоновано проїхати до комунального закладу «Запорізький клінічний наркологічний диспансер». Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, представник зазначив, що заперечує про задоволення вимог, оскільки у позовній заяві відсутнє обґрунтування та жодним чином не доведено факту спричинення позивачу моральної шкоди діями інспектора при виконанні останнім своїх повноважень.

18.05.2020 року на адресу суд від представника відповідача Державної казначейської служби Бобир У.Р. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість, оскільки в позовній заяви позивач зазначає про свою згоду на проходження медичного огляду на стан сп`яніння у медичному закладі, тому твердження позивача про порушення його прав та приниження його гідності не відповідають дійсності. Стосовно стягнення коштів з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, представник відповідача зазначив, що оскільки відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушив, не вступала в правові правовідносини і жодної шкоди не завдала, відповідно до вимог Конституції України та ЦК України не може нести відповідальність за дії інших суб`єктів, а посилання позивача на вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року №266/94-ВР є хибними, оскільки перевіркою не було встановлено неправомірності дій працівника поліції. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, відповідач зазначає, що позивачем до позовної заяви не надано жодного доказу укладення договору про надання правової допомоги та здійсненої оплати за виконання адвокатом робіт по договору, та не зазначено причин неподання вказаних доказів до суду при розгляді справи, у зв`язку з чим, відповідач вважає, що підстави підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні.

У судовому засіданні 15.07.2020 року позивач позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у адміністративному позові, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача Бобир У.Р. в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню на підставах викладених відзиві на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача Малій О.М. в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву, оскільки в діях працівника поліції при проведенні службової перевірки не було встановлено неправомірних дій при виконання ним своїх обов`язків, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач Зайцев В.Є. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву або клопотань на адресу суду не надав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача та заперечення відповідачів, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно ч. 5 ст. 77 КАС України, суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів..

Положеннями ч. 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Судом встановлено, що постановою у справі про адміністративне правопорушення ЕАК № 1721041 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за порушення вимоги п. 12.4. ПДР України, з якою позивач погодився та сплатив штраф, що підтверджується копією квитанції про сплату штрафу (а.с. 27), про що позивач зазначає у своєму позові і ніким із сторін не оспорюється.

Так, позивач у своєму позові посилається на порушення інструкцій працівником поліції при направленні його на медичний огляд, оскільки працівником поліції при складанні вищезазначеного протоколу, було запропоновано позивачу пройти медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння без будь-яких на те причин, у зв`язку з чим, позивачем було подано скаргу до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції на дії інспектора (а.с. 31-36).

Листом заступника начальника Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції від 29.11.2019 року №Р-2075/4132/03-2019, позивача повідомлено про результати проведення службової перевірки, в ході якої були опитані працівники зазначені в скарзі, та по результатами якої факт порушення вимог чинного законодавства України працівниками УПП в Запорізькій області ДПП не зайшов свого підтвердження (а.с. 29-30), станом на час розгляду справи результати проведення перевірки позивачем не оскаржувались.

Згідно з ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" від 23 грудня 2005 року з подальшими змінами та доповненнями, зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП України. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно зі ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 10.11.2015 року за № 1408/27853 затверджена Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Зазначеною Інструкцією передбачено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка (п. 9 Інструкції).

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (п. 10).

Наказом МВС України від 09.11.2015 року №1452/735, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 10.11.2015 року за № 1413/27858 затверджена Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пунктом 12 розділу 2 Інструкції передбачено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Як вбачається з висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 08.11.2019 року, у позивача ознак на стан алкогольного або наркотичного сп`яніння не виявлено (а.с. 39).

Однак позивачем до позовної заяви додана копія довідки КНП «Міська лікарня №7» ЗМР, з якої вбачається, що при огляді лікар виявив у позивача загострення гіпертонічної хвороби, погіршення самопочуття через психоемоційне навантаження. Такий стан здоров`я позивача міг слугувати підставою для інспектора вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 року, поліцейські складають протоколи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені частинами четвертою і сьомою статті 121, частинами третьою і четвертою статті 122, статтями 122-2, 122-4, 122-5, частинами другою і третьою статті 123, статтею 124, частиною четвертою статті 127, статтями 127-1, 130, 139, частиною четвертою статті 140, 188-28 КУпАП.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ст. 130 здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (ст.221 КУпАП).

Разом з тим, слід зазначити, що протокол про адміністративне правопорушення є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом здійснюючим розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення.

Тобто, протокол лише фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій, а права та обов`язки для суб`єкта, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі протоколу, тобто в даному випадку це є постанова.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення і дії посадових осіб із включення до такого протоколу певних висновків не породжують правових наслідків для особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, тобто не змінюють стану його суб`єктивних прав та не створюють жодних додаткових обов`язків.

Права позивача можуть бути порушені відповідачем внаслідок прийняття за результатами рішень, які можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Оскільки протокол про адміністративне правопорушення складено не було, дії посадових осіб без його складання не породжують правових наслідків для позивача, тобто не змінюють стану його суб`єктивних прав та не створюють жодних додаткових обов`язків для нього, тобто не порушують права особи.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в п. 17 Постанови Вищого адміністративного суду України (від 10.05.2018р., справа №760/9462/16-а), адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Разом з тим, складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.18 вищевказаної Постанови, розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, не відповідає завданням адміністративного судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів.

З викладеного слідує, що оскаржувати особа може рішення (постанову) суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а в даному випадку позивач оскаржує дії відповідача щодо збирання доказів до складання протоколу про адміністративне правопорушення, який складено не було.

При цьому суд зазначає, що повноваження поліцейського щодо збирання доказів для складання протоколу про адміністративне правопорушення передбачене ст. 130 КУпАП передбачені Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 року та ст. 255 КУпАП, а тому відповідач при збиранні доказів діяв в межах своїх повноважень.

Оскільки, під час розгляду справи, судом не було встановлено неправомірності дій інспектора Управління патрульної поліції м. Запоріжжя Зайцева Владислава Євгеновича при направленні позивача на медичний огляд, підтверджених належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині позовних вимог про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, а саме порушення вимог інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної компенсації, суд приходить до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, позивач зазначає, що своїми незаконними діями інспектор Управління патрульної поліції м. Запоріжжя сержант поліції Зайцев Владислав Євгенійович заподіяв моральну шкоду, яка виразилася почутті приниження, його було позбавлена волі майже на дві години, позивач був відірваний від звичайних занять, погіршився стан здоров`я, яку він оцінив у розмірі 50000,00 грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої не законними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В той же час, згідно з ч. 5ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяно протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

За змістом ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …».

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі не законними діями або бездіяльністю інших осіб. В той же час, як зазначено у вказаній постанові, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Як вбачається з акту медичного огляд у №5224 від 08.11.2019 року, ОСОБА_1 перебував у роздратованому стані, однак скарг на стан здоров`я не було (а.с. 138).

Таким чином, аналізуючи зміст позовної заяви та досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що в обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, позивачем не надано жодних доказів, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди, а також матеріали справи не містять будь-яких рішень щодо визнання дій суб`єкта владних повноважень незаконними, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог відмовляє.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження обставин зазначених у позові.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Враховуючи відмову у задоволенні позову судові витрати у вигляді правничої допомоги стягненню з відповідача не підлягають.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17 визначено, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону N 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України "Про Державний бюджет на 2020 рік" розмір такого прожиткового мінімуму визначено у розмірі 2102 гривні.

На підставі викладеного, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 420,40 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 9, 14, 72-78, 241-246, 250, 255, 286, 293-295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Інспектора Управління патрульної поліції м. Запоріжжя сержанта поліції Зайцева Владислава Євгенійовича, Державної казначейської служби України про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними та відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Третього адміністративного апеляційного суду.

Суддя В.В. Калюжна