Справа № 420/4728/20
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4728/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Прокуратури Одеської області (вул. Пушкінська,3, м. Одеса, 65026) про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, в якому позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 23634,86грн; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 23634,86грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні з 30.04.2020 року по 05.05.2020 року у розмірі 5764,60грн.

Позивач зазначив, що з 24.10.2005 року по 30.04.2020 року безперервно працював в органах прокуратури України на посадах слідчого прокуратури району, з 03.10.2008 року - на посадах прокурора відділу прокуратури області.

Наказом прокурора Одеської області №772к від 29.04.2020 року його звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 за №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) з 30.04.2020 року.Наказ позивачу оголошено 04 травня 2020 року.

Відповідно до абзацу 2 резолютивної частини наказу, відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні йому виплати при звільненні.

Фактично розрахунок з ним проведено не у день звільнення - 30.04.2020 року, а лише 05.05. 2020 року. При цьому вихідна допомога не виплачена.

Зазначені дії відповідача, на думку позивача є незаконними, оскільки за приписами ст. 44 КЗпПУ при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Позивач вказує, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим підлягає застосуванню до спірних правовідносин приписи Кодексу Законів про працю України.

На думку позивача аналіз ч.5 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» та ч.4 ст.40 КЗпПУ свідчить про те, що наведеними нормами передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що він має право на отримання вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпПУ.

Крім того, оскільки розрахунок проведений лише 05.05.2020 року, а звільнений він 30.04.2020 року, позивач просить на підставі ст.ст.116,117 КЗпП України стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за п`ять днів - 5764,60грн.

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 09.06.2020 року позов залишений без руху та наданий строк для усунення недоліків (а.с.18-21).

Ухвалою суду від 23.06.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та провадження по справі відкрите, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.50-52).

Представником відповідача наданий до суду відзив на позов (а.с.63-66), в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що на думку позивача звільнення з органів прокуратури на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VII є тотожним звільненню згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ, а тому він вважає, що правові наслідки для роботодавця, яким є прокуратура області, як на його думку, є однаковими. Проте згідно з нормами ст. 222 КЗпПУ особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Отже, Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України є Закон України «Про прокуратуру».

Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (надалі - Закон № 113-ІХ) норми ст. 40 КЗпПУ доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої та третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Таким законом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру» і наведений Закон № 113-IX.

Згідно з п. 19 розділу II Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VII, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Позивач був звільнений за спеціальним законодавством. Положеннями Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплату вихідної допомоги у разі звільнення на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII не передбачено. Також положення ст. 44 КЗпПУ України не передбачають можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

За таких умов, позов ОСОБА_1 про стягнення з прокуратури області вихідної допомоги є безпідставним, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства, а тому не підлягає задоволенню.

Також представник зазначив, що з наказом прокурора Одеської області №772к від 29.04.2020 року про звільнення позивача з 30.04.2020 року він ознайомлений 04.05.2020 року. Оскільки в прокуратурі Одеської області відсутня каса щодо видачі готівки, обслуговування здійснюється через казначейську службу, та 04.05.2020 року були замовлені кошти, які поступили на картку позивача 05.05.2020 року. Крім того, згідно з ч.1 ст.89 Закону «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету.

Станом на 30.04.2020 року на рахунку прокуратури Одеської області по КЕКВ 2111 «Заробітна плата» залишок коштів складав 12314,54грн. Згідно положень ст.48 Бюджетного кодексу України прокуратура області не мала можливості зареєструвати бюджетні зобов`язання 30.04.2020 року, у зв`язку з чим платіжне доручення було підготовлено 04.05.2020 року.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що аргументи відповідача про причини несвоєчасного розрахунку при звільненні не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Конституційний суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007). Позивач також наполягав на обґрунтованості його вимоги щодо стягнення вихідної допомоги.

Представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких виклав аналогічні доводи, зазначеним у відзиві на позов.

Справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24.10.2005 року по 30.04.2020 року безперервно працював в органах прокуратури України на посадах слідчого прокуратури району, з 03.10.2008 року - на посадах прокурора відділу прокуратури області.

Наказом прокурора Одеської області №772к від 29.04.2020 року його звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697-VII з 30.04.2020 року.

Наказ позивачу оголошено 04.05.2020 року. Розрахунок з позивачем здійснений не у день звільнення - 30.04.2020 року, а лише 05.05. 2020 року.

При цьому позивачу не виплачена вихідна допомога. Позивач вважаючи, що їй неправомірно не виплачена вихідна допомога, а також відповідачем затриманий розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши надані учасниками справи заяви по суті та докази, суд дійшов висновку про наявність підстав про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Згідно з преамбулою Закону №1697-VII цей Закон визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Вказаний Закон №1697-VII на відміну від попереднього Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року N 1789-XII по іншому регламентує правовідносини щодо проходження служби в органах прокуратуру, прийому та звільнення.

Зокрема, ст.46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року N 1789-XII встановлювала підстави для звільнення працівників прокуратури. Згідно з вказаною статтею прокурори можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Також встановлені інші підстави для звільнення працівників прокуратури, які не передбачені КЗпПУ.

Проте, в новому Законі №1697-VII міститься розділ VII, якій регламентує питання звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді без посилання на КЗпПУ.

Частиною 3 ст.16 Закону №1697-VII встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Крім того, 25.09.2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким внесені зміни в КЗпПУ, зокрема, ст.32 доповнена частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус" та ст.40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1,2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч.3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Також ст.51 Закону №1697-VII доповнена частиною п`ятою такого змісту:

На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п.9 ч.1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Позивач обґрунтовано посилається на те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Проте позивач помилково трактує вказане положення. На його думку Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим підлягає застосуванню до спірних правовідносин приписи Кодексу Законів про працю України.

Суд вважає, що вказане питання врегульовано спеціальним законодавством, а саме спеціальний Закон - Закон №1697-VII не передбачає, не встановлює права працівників прокуратури на вихідну допомогу у разі звільнення за п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Оскільки питання звільнення працівників прокуратури відповідно до Закону №1697-VII врегульовано лише вказаним Законом, якій не встановлює права працівників прокуратури на отримання вихідної допомоги, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Ст.44 КЗпПУ зазначає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 ст.40 КЗпПУ, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Разом з тим, позивача не було звільнено відповідно до будь-якої з наведених норм КЗпПУ, у тому числі на підставі п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпПУ.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий висновок Верховного Суду у постанові від 31.01.2018 року по справі №820/1119/16 полягає у наступному.

На виконання вимог ст.123 Конституції України прийнято Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII, який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)

Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами КЗпПУ і, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 3 ст.16 Закону України №1697-VII , прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з п.9 ч.1 ст.51 цього Закону прокурор звільняється з посади зокрема у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених ст.ст.36, 38-41КЗпПУ визначено ст.44 КЗпПУ.

Закон України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 року, у тому числі ч.1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпПУ, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п.1 пп.1 п.3 Прикінцевих положень Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, а тому на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року були відсутні.

Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Разом з тим, позивач посилаючись на ст.ст.47,116,117 КЗпПУ, а також на ті обставини, що наказ про звільнення йому оголошено 04.05.2020 року, а розрахунок проведено не у день звільнення, а 05.05.2020 року, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.04.2020 року по 05.05.2020 року у розмірі 5764,60грн.

Частиною 1 ст. 47 КЗпПУ встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпПУ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 5 статті 235 КЗпПУ визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п.2.27, п.2.4, п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58) запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Днем звільнення вважається останній день роботи.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ (розпорядження) і вноситься запис до трудової книжки працівника.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

У п.32 постанови Пленуму Верховного суду №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» зазначено,що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за

час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало

працевлаштуванню працівника.

Верховний суд України у постанові від 18.01.2017 року по справі №6-2912цс16 сформував правовий висновок, відповідно до якого не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпПУ, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Окрім того, відповідно до ч.5 ст.235 КЗпПУ у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Однак не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст.117 КЗпПУ так і за ст.235 КЗпПУ, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У положеннях статей 117, 235 КЗпПУ йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Судом встановлено, що позивач ознайомлений з наказом №772к від 29.04.2020 року про звільнення з 30.04.2020 року та отримав трудову книжку 04.05.2020 року.

Таким чином, з урахуванням викладених норм законодавства, позивач вважається звільненим 04.05.2020 року. При цьому суд враховує, що 1,2,3 травня 2020 року були святковими та вихідними днями. Таким чином, вимушеним прогулом є один день, а також один день затримки розрахунку, оскільки розрахунок проведений з позивачем 05.05.2020 року. Відповідно стягненню на користь позивач підлягає 2305,84грн (1152,92х2). На виконання вимог закону про розрахунок у повному обсязі у день звільнення з працівником не впливає наявність коштів у роботодавця.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених фактів, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань 600,00грн.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Прокуратури Одеської області (вул. Пушкінська,3, м. Одеса, 65026, ) про визнання протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24995,04грн, стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24995,04грн, стягнення заробітку за час затримки розрахунку у сумі 5764,60грн - задовольнити частково.

Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 2305,84грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 600,00грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.