Справа № 640/384/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2020 року м. Київ № 640/384/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Пащенко К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Національної поліції України,

Департаменту захисту економіки Національної поліції України

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ідентифікаційний код 40108578), в якому просить суд стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 163 296,00 грн.

В якості підстав позову позивач зазначив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 у справі № 826/4644/16 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України та Департаменту захисту економіки Національної поліції України визнано протиправним та скасовано наказ Голови Національної поліції України від 22.02.2016 №113 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 з 24.02.2016 з посади головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції за пунктом 5 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через службову невідповідність); поновлено ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 25.02.2016.

Позивач зазначив, що під час розгляду справи № 826/4644/16 не було вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є причиною для звернення до суду у цій справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2019 (суддя Бояринцева М.А.) відкрито провадження у адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

05.04.2019 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в позовних вимогах у межах адміністративної справи № 826/4644/16 не заявлялась, при цьому позивач рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не оскаржував, з проханням про ухвалення додаткового рішення відповідно до ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не звертався. Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з Національної поліції України на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 92736,00 грн. лише у січні 2019 року, тобто з пропущенням місячного строку, передбаченого ст. 122 КАС України, без наведення поважних причин пропуску такого строку та подання відповідної заяви про поновлення строку у порядку ст. 123 КАС України.

Окрім цього зазначено, що Національна поліція України не є належним відповідачем у справі, оскільки відповідальним органом з питань грошового забезпечення та заробітної плати працівників є Департамент захисту економіки Національної поліції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2019 (суддя Бояринцева М.А.) замінено відповідача у справі - Національну поліцію України на Департамент захисту економіки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ідентифікаційний код 40111732).

20.05.2019 від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку місячного звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

31.05.2019 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, а саме збільшено суму середнього заробітку, що підлягав відшкодуванню з 92736,00 грн. на 163296,00 грн. за 810 днів вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 201,6 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.07.2019 (суддя Бояринцева М.А.) у задоволенні клопотання Департаменту захисту економіки Національної поліції України про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.07.2019 (суддя Бояринцева М.А.) у збільшенні позовних вимог відмовлено.

09.09.2019 до суду надійшла заява представника позивача про відвід судді Бояринцевій М.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.09.2019 (суддя Бояринцева М.А.) заяву представника ОСОБА_1 про відвід судді визнано необґрунтованою, передано заяву про відвід в адміністративній справі № 640/384/19 на автоматичний розподіл для визнання судді для її розгляду, в порядку статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2019 (суддя Клочкова Н.В.) у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Олійника Олега Станіславовича про відвід судді Бояринцевій М.А. від розгляду адміністративної справи №640/384/19 відмовлено.

Згідно розпорядження керівника апарату суду № 1288 від 01.11.2019 справу № 640/384/19 передано на автоматизований розподілу справ між суддями у відповідності п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2019 головуючим суддею у справі визначено суддю Пащенка К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019 (суддя Пащенко К.С.) прийнято справу № 640/384/19 до свого провадження, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2019 замінено відповідача - Департамент захисту економіки Національної поліції України на належного - Національну поліцію України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ідентифікаційний код 40108578). Заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду. У задоволенні заяви представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2020 залучено Департамент захисту економіки Національної поліції України (адреса: 01601, м. Київ, Печерський район, вул. Академіка Богомольця, будинок 10, ідентифікаційний код 40111732) до участі у адміністративній справі № 640/384/19 у якості співвідповідача.

Департаментом захисту економіки Національної поліції України подано відзив, у якому зазначено, що позивач був працевлаштований у період з моменту звільнення до поновлення на роботі, отже грошове забезпечення за час вимушеного прогулу не присуджувалось. Відповідачем наголошено, що питання виплати поліцейським, незаконно звільненим зі служби в поліції, врегульовано спеціальним нормативно-правовим актом, а саме Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом МВС України від 06.04.2016 № 260.

Представником позивача подано відповідь на відзив, у якій наголошено на правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, зазначено про обґрунтованість заявленої суми до відшкодування за час вимушеного прогулу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Національної поліції України №113 о/с від 22.02.2016 "По особовому складу Департаменту захисту економіки" відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за пунктом 5 (через службову невідповідність) частини 1 статті 77 майора поліції ОСОБА_1 (М-176107), головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту, з 24 лютого 2016 року з виплатою компенсації за 04 доби щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2016 році. Вислуга років на день звільнення складає: у календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років - 12 років 06 місяців 20 днів; на пільгових умовах (без урахування календарної вислуги) - 03 роки 00 місяців 13 днів. Підстава: висновки атестаційної комісії від 12.01.2016 та апеляційної атестаційної комісії від 28.01.2016.

Поряд з цим, ні Центральна атестаційна комісія, ні Центральна апеляційна атестаційна комісія не досліджували можливість або неможливість переведення позивача за його згодою на іншу посаду чи роботу, що відповідає його професійному рівню, або направлення його на навчання з подальшою (не пізніше ніж через рік) повторною атестацією, що стало підставою для ОСОБА_1 для звернення з позовом до суду у справі № 826/4644/16.

З копії позовної заяви у справі № 826/4644/18 вбачається, що позивач просив суд:

визнати нечинним висновок атестування головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України майора поліції ОСОБА_1 , прийнятий Центральною атестаційною комісією Національної поліції України від 12.01.2016;

визнати нечинним висновок атестування головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України майора поліції ОСОБА_1 , прийнятий Центральною апеляційною атестаційною комісією Національної поліції України від 28.01.2016;

визнати протиправним та скасувати наказ Голови Національної поліції України від 22.02.2016 №113 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 з 22.02.2016 з посади головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції за пунктом 5 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність»);

поновити ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції з 22.02.2016;

допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 24 лютого 2016 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 у справі № 826/4644/16 (головуючий суддя Катющенко В.П., судді Кармазіна О.А., Скочок Т.О.) позов ОСОБА_1 задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано висновок атестування головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України майора поліції ОСОБА_1 , прийнятий Центральною атестаційною комісією № 3 Національної поліції України від 12.01.2016.

визнано протиправним та скасовано висновок атестування головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України майора поліції ОСОБА_1 , прийнятий Центральною апеляційною атестаційною комісією № 1 Національної поліції України від 28.01.2016.

визнано протиправним та скасовано наказ Голови Національної поліції України від 22.02.2016 №113 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 з 24.02.2016 з посади головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції за пунктом 5 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність»);

поновлено ОСОБА_1 на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 25.02.2016.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 у справі № 826/4644/16 не оскаржувалось та набрало законної сили.

Варто відмітити, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах вказаної адміністративної справи заявлено не було.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 Національною поліцією України прийнято наказ від 15.02.2018 № 124 о/с по особовому складу, яким скасовано пункт наказу Національної поліції України від 22.02.2016 № 113 о/с щодо звільнення майора поліції ОСОБА_1 з 24.02.2016 з посади головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту захисту економіки Національної поліції за пунктом 5 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність») та поновлено його на службі в поліції та на посаді головного оперуповноваженого - інспектора Департаменту, з 25.02.2016.

Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 15.02.2018 № 31 о/с відповідно до п. 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено ОСОБА_1 з 19.02.2018 з виплатою компенсації за 02 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 01 добу додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році.

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 від 25.04.2018 № 201 за два місяці, що передували звільненню, останній отримав дохід за грудень 2015 року 6250,00 грн. та за січень 2016 року 6250,00 грн. при фактичній кількості відпрацьованих робочих днів - 31 у грудні 2015 року та 31 у січні 2016 року.

Позивач, вважаючи невиплату відповідачем середнього заробітку у сумі 163 296,00 грн. за час вимушеного прогулу за період з 25.02.2016 по 19.02.2018, і станом на 27.05.2019 (дату подання заяви про збільшення позовних вимог № М/05 від 27.05.2019) протиправною, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Кодексом законів про працю України, Законом України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100) та Порядком і умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (далі - Порядок № 260).

Згідно з частиною першою ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114) передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 встановлено факт протиправності звільнення позивача, що передбачає наявність в останнього права на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

У пунктах 2 та 7 від Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції»: виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Міністерству внутрішніх справ за погодженням з Міністерством соціальної політики та Міністерством фінансів затвердити у двотижневий строк порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання.

Відповідно до пункту 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок №260), при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

У пункті 6 розділу ІІІ Порядку № 260 зазначено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) установлює, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Підпунктом «з» пункту 1 Порядку №100 передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: вимушеного прогулу.

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до частини 7 статті 15 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Порядок № 260 був опублікований та, відповідно, набрав чинності, 27 травня 2016 року (Офіційний вісник України від № 39).

Водночас, у справі, що розглядається, період вимушеного прогулу позивача тривав з 25.02.2016 по 26.12.2017, тобто у період, в який існували як Порядок № 100 (з 25.02.2016 по 26.05.2016 року), так і Порядок № 260 (з 27.05.2016 року по 26.12.2017).

Отже, у правовідносинах, що склались у цій справі є спірне питання щодо застосування Порядку № 260 як спеціального нормативно-правового акта або застосування Порядку № 100.

Суд враховує приписи статті 57 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, а ті, що не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Отже, навіть за умови надання в самому тексті наказу Міністерства внутрішніх справ України ретроспективної дії затвердженому ним Порядку № 260, таке не узгоджується з наведеними приписами Конституції України як норм прямої дії.

Отже, на момент звільнення позивача зі служби в поліції, а саме 24.02.2016 норми Порядку № 260 не набрали законної сили, натомість на той момент діяли норми Порядку № 100.

Аналогічна позиція щодо вирішення питання у застосуванні Порядку № 100 та Порядку № 260 викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.11.2019 у справі № 826/4118/16.

У відповідності до абзацу 1 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Абзац 2 пункту 8 Порядку №100 передбачає, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно пункту 1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином суд приходить до висновку про необхідність застосування в даному випадку суми грошового забезпечення позивача за 2 календарні місяці його роботи перед звільненням, що ділиться на кількість календарних днів.

Отже, виходячи з положень Порядку № 100, розмір середньоденного заробітку становить 201,61 грн. (12500,00 грн. - сума виплаченого грошового забезпечення за два місяці / 62 (кількість відпрацьованих днів)).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.02.2016 (наступна дата після звільнення) по 26.12.2017 (дату прийняття рішення у справі № 826/4644/16) становить 201,61 грн. х 460 днів (час вимушеного прогулу) = 92740,60 грн.

Щодо періоду з 26.12.2017 по 15.02.2018 - дати прийняття наказу про поновлення на служба та по 27.05.2019 - дату подання заяви про збільшення позовних вимог, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом, частинами 1-2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Водночас, ст. 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відтак, суд зазначає, що нормами Кодексу законів про працю України чітко розмежовано підстави стягнення «середнього заробітку за час вимушеного прогулу», який згідно норм частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, та підстави стягнення «середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі», який за нормами статті 236 Кодексу законів про працю України стягується за період затримки виконання рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі.

Таким чином, середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду, зокрема від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16 та від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16.

Разом з тим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, період з дати прийняття судом рішення щодо трудового спору по дату поновлення на роботі та по дату фактичної виплати середнього заробітку становить час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та затримку при здійсненні розрахунку з працівником під час звільнення відповідно.

З тексту позовної заяви з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач звернувся з позовом про стягнення саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позаяк питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та відшкодування, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні, становлять самостійний предмет спору та ґрунтуються на підставах, відмінних заявленим.

Поряд з цим, позивачем жодним чином не обґрунтовано необхідності розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.02.2016 по 27.05.2019, враховуючи, що поновлення ОСОБА_1 на займані посаді відбулося 15.02.2018, одночасно зі звільненням останнього за власним бажанням, що лише підтверджує безпідставність нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період після звільнення позивача з займаної посади.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з включенням періоду з 26.12.2017 по 27.05.2019 задоволенню не підлягають.

До того ж суд акцентує увагу, що згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності своїх дій.

При цьому, суд акцентує увагу, що в порядку виконання обов`язку, встановленого ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідачем не спростовані доводи позивача повною мірою.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Враховуючи викладене та виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Що стосується відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн., суд зазначає наступне.

Частинами третьою-сьомою статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Між адвокатом Олійником Олегом Станіславовичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 386/18 від 08.06.2018 (далі по тексту - Договір).

Пунктом 1.1. зазначеного Договору передбачено, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе доручення по наданню клієнту правової допомоги та захисту в кримінальному процесі, у справах, що виникають із адміністративних правопорушень, адміністративних, цивільних та інших судових справах, а також в наданні правової допомоги при представництві інтересів клієнта перед третіми особами. Правова допомоги надається на всій території України.

У пункті 3.1. Договору зазначено, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі та в строк, який зазначається в додатковій угоді до цього договору.

У пункті 6.3. Договору вказано, що факт та обсяг надання правової допомоги клієнту фіксується актом, підписаним обома сторонами. Проект акту складається адвокатом та направляється клієнтові для підписання у двох примірниках.

Представником позивача копію додаткової угоди до Договору № 386/18 від 08.06.2018 та акту надано не було.

Будь-які інші документи, що підтверджують обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також їх оплату позивачем відсутні.

Суд зауважує, що як слідує з положень ст.ст. 134, 139 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналогічну позицію висловлено у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19 у якій, зокрема, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В силу ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 2, 72-77,139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України (адреса: 01601, м. Київ, Печерський район, вул. Академіка Богомольця, будинок 10, ідентифікаційний код 40111732) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92740,60 грн. (дев`яносто дві тисячі сімсот сорок гривень 60 коп.) без урахування податків та зборів.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко