Справа № 192/1036/20
Суддя: Щербина Н. О.
Дата ухвалення: 2020-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 192/1036/20
Провадження № 2-а/192/81/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Щербини Н.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаркуши І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного спеціаліста - інспектора з паркування відділу контролю за паркуванням Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Андрєєва Артема Анатолійовича, Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії РАП №263118104 від 03 червня 2020 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що постанова підлягає скасуванню у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення через допущене грубе порушення встановленого законом порядку підготовки (складання) та розгляду справи про адміністративне правопорушення інспектором Андрєєвим А.А. Так, останнім не роз`яснено прав, визначених ст. 268 КУпАП, а також обмежено його право брати особисту участь у розгляді матеріалів справи про адміністративне правопорушення, на захист за допомогою фахівця у галузі права (адвоката тощо), можливості надання пояснень, необхідних додаткових доказів, обґрунтувань щодо необґрунтованості та безпідставності викладених в постанові фактів та обставин нібито виявленого адміністративного правопорушення.

Позивач зазначає, що відповідачем - інспектором Андрєєвим А.А. будь-які плани-схеми або відповідні заміри належними технічними засобами щодо визначення загальної довжини тротуару, де розміщувався автомобіль ВАЗ 2101, державний номер НОМЕР_1 , а так само довжини від місця розміщення автомобіля до краю тротуару, а так само та/або до місця для руху пішоходів не здійснено ані 20 травня 2020 року на час виявлення адміністративного правопорушення, ані 03 червня 2020 року під час складання оскаржуваної постанови, внаслідок чого її прийнято протиправно з грубим порушенням вимог ч. 1 ст. 122 КУпАП накладено стягнення в сумі 255 гривень. Позивач вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а також просить стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Враховуючи, що дана справа є справою незначної складності, суддею при відкритті провадження у справі, у відповідність до ч. 2 ст. 12, ч. 2 ст. 257, ч. 5 ст. 262 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.53), тому фіксація судового засідання не здійснювалася.

Ухвалою судді від 31 липня 2020 року одночасно з відкриттям провадження у справі було витребувано від Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. ст. 122 КУпАП. На виконання ухвали суду про витребування доказів, Інспекцією з питань контроль за паркуванням Дніпровської міської ради надіслано на адресу суду копії фотознімків транспортного засобу та належним чином завірену копію оскаржуваної постанови (а.с.66-71).

27 серпня 2020 року Інспекцією з питань контроль за паркуванням Дніпровської міської ради та головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за паркуванням Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Андрєєвим А.А. на адресу суду електронною поштою надіслано відзиви на позов. Відзиви датовані 26 серпня 2020 року. Проте з матеріалів справи з`ясовано, що ухвалу про відкриття провадження відповідачі отримали 06 серпня 2020 року (а.с.59,60) та мали право подати відзиви у п`ятнадцятиденний строк, тобто у строк до 21 серпня 2020 року включно. Тому суд постановив здійснювати розгляд справи на підставі наявних доказів без врахування пояснень, викладених у відзивах, оскільки останні подані з пропуском встановленого строку. Ухвалою від 27 серпня 2020 року судом відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Луньова Сергія Миколайовича про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, про відкладення розгляду справи та витребування доказів.

Ознайомившись з позовною заявою, дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 03 червня 2020 року головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за паркуванням Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Андрєєвим Артемом Анатолійовичем складено постанову серії РАП № 263118104 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення вимог пп. «б» п. 15.10 Правил дорожнього руху. На позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень 00 копійок за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством є завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Ознака винності діяння є обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення (проступку), викладеного у ст. 9 КУпАП.

В позові ОСОБА_1 заперечує проти вчинення ним адміністративного правопорушення, свою вину не визнає.

Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено, що відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови, зокрема, доказів, передбачених ст. 251 КУпАП на підтвердження факту допущення позивачем порушення вимог ч. 1 ст. 122 КУпАП. Додані до відзивів докази не приймаються судом, як і пояснення, викладені в таких відзивах з огляду на пропущення строку їх подання.

Суд зазначає, що згідно п. 15.6. Правил дорожнього руху України, стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.5 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Згідно п. 15.10 Правил дорожнього руху, стоянка транспортних засобів забороняється зокрема: б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 був складений протокол про притягнення до відповідальності за порушення п.п. «б» п. 15.10 ПДР. Однак слід врахувати те, що у ч. 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Основного Закону України). Аналогічний припис закріплено у ч. 1 ст. 6 КАС України. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 КАС України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен бути якісним, щоби виключити будь-який ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, які вплинуть на їхні конвенційні права (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (C.G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, пункт 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr. Ukraine, заява № 21722/11, пункт 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, пункти 31 - 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, пункт 65)).

Аналізуючи п. 15.6, пп. «б» та пп. «в» п. 15.10 Правил дорожнього руху України у системній взаємодії, суд приходить до висновку, що між цими нормами існує певна колізія, яку слід розтлумачити так, що стоянка легкового автомобілю на тротуарі можлива у декількох випадках: а) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці; б) на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 метри.

Тобто, пп. «в» слід вважати виключенням із загальної заборони, передбаченої підпунктом «б» п. 15.10 ПДР, рівно як і при застосуванні табличок 7.6.2, 7.6.3., 7.6.5 у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39. В іншому випадку пп. «в» втрачав би будь-який сенс і можливість його практичного застосування, оскільки повністю нівелювався пп. «б».

Таким чином, суд вважає, що притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення пп. «б» п. 15.10. ПДР неможливо, якщо автомобіль було припарковано із дотриманням умов, передбачених п. «в» вказаного пункту Правил.

Отже, на думку суду, підлягає доведенню відповідачами недотримання позивачем таких умов, а саме: розташування легкового автомобілю на краю тротуару, де для руху пішоходів залишається менше двох метрів.

Із долучених до позовної заяви фотознімків, розміщених на сайті відповідача ipkp.dniprorada.gov.ua із зображенням автомобіля позивача, номерний знак НОМЕР_2 з`ясовано, що автомобіль позивача розташований на тротуарі, поруч з яким пішоходи безперешкодно здійснюють рух (а.с.68).

Разом з тим, доказів того, що відповідачем Андрєєвим А. А. здійснювався замір відстані від місця стоянки автомобіля позивача до краю тротуару, де здійснюють рух пішоходи, за допомогою якого можливо було б встановити, що на тротуарі для руху пішоходів залишилося менше 2 метрів, матеріали справи не містять.

Крім того, порушення правил стоянки за умов вчинення його водієм легкового автомобілю та за наявності ширини тротуару, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м, підлягає кваліфікації за п.п. «в», а не п. «б» п. 15.10 ПДР, оскільки диспозиція норми має факультативні ознаки: воно вчиняється спеціальним суб`єктом і у відповідному місці.

За таких обставин, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП є недоведеним, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд, як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Отже, позов ОСОБА_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття справи про адміністративне правопорушення підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 139 КАС України вважає, що судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 543/775/17 від 18 березня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом ч.ч. 7, 9 ст. ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як з`ясовано з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Луньовим Сергієм Миколайовичем (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 31 липня 2017 року № 12) на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ЗП №091310 від 06 липня 2020 року (а.с.18,19).

Згідно Розрахунку на правничу допомогу по справі щодо захисту прав та інтересів ОСОБА_1 щодо оскарження постанови у суді, загальна вартість наданих послуг становить 5885 гривень 60 копійок (а.с.17).

Проте до матеріалів справи не додано Договір на підставі якого можна з`ясувати об`єм та вартість послуг, які надавалися позивачу, а наданий суду Розрахунок не містить підпису позивача, який би посвідчував те, що останній згоден з такою вартістю послуг адвоката. Крім того, до матеріалів справи не додано доказів на підтвердження понесення таких витрат ОСОБА_1 , тобто документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Тому дійти висновку про те, що позивач поніс витрати саме в такому розмірі суд не може. Крім того, згідно наданого до позову Розрахунку, до вартості послуг адвоката включено вартість послуг щодо складання відповіді на відзив, клопотання про витребування доказів, участь у судових засіданнях та на ознайомлення з матеріалами справи.

Суд зазначає, що розгляд справи здійснено без повідомлення (виклику) сторін, а тому адвокат позивача не приймав участі у судовому розгляді справи, не знайомився з матеріалами справи, як не складав і відповіді на відзив. Стосовно вчинення адвокатом інших дій, спрямованих на надання професійної правничої допомоги Кір В. С. під час складання позову, адвокатського запиту, клопотання про витребування доказів, то суд не має можливості прийти до висновку про те, що позивач дійсно поніс такі витрати, оскільки суду не надано докази здійснення таких витрат ОСОБА_1 . Тому підстави для стягнення таких витрат відсутні у зв`язку з їх недоведеністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 251, 252, 280 КУпАП, ст.ст. 5, 6, 9, 77, 246, 262, 286 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до головного спеціаліста - інспектора з паркування відділу контролю за паркуванням Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Андрєєва Артема Анатолійовича (49000, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького,буд. 75), інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, буд. 75) про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі - задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії РАП №263118104 від 03 червня 2020 року, прийняту головним спеціалістом - інспектором з паркування відділу контролю за паркуванням Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Андрєєвим Артемом Анатолійовичем відносно позивача про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 255 гривень 00 копійок за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП визнати протиправною та скасувати.

Справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП згідно постанови РАП №263118104 від 03 червня 2020 року - закрити.

Стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

Відмовити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 27 серпня 2020 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина