Справа № 807/1525/16
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 807/1525/16 пров. № А/857/5021/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Бруновської Н.В., Улицького В.З.

за участю секретаря судового засідання - Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року (головуючий суддя у суді першої інстанції - Гебеш С.А., судді - Ващилін Р.О., Микуляк П.П., м. Ужгород) у справі №807/1525/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення заробітної плати та інших виплат, не виплачених при звільненні та їх компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати,-

В С Т А Н О В И В:

19.10.2016 ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Національного банку України у якому просила з урахуванням заяв про збільшення позовних, стягнути з відповідача належну заробітну плату та інші виплати, невиплачені при звільненні, та їх компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати в розмірі 71 422,94 грн, у тому числі: 2950 грн - разова премія за виконання особового завдання; 31 058,28 грн (за період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року включно) - середній заробіток за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника не з його вини, а також перебування позивача в передбаченій чинним законодавством процедурі скорочення чисельності працівників; 7 569,74 грн - доплата суми вихідної допомоги при звільненні; 29 844,92 грн - компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку з затримкою термінів їх виплати.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Національного банку України (01601, Україна, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, код ЄДРПОУ - 00032106) про стягнення заробітної плати та інших виплат, не виплачених при звільненні та їх компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати - задоволено частково.

Стягнуто з Національного Банку України (01601, Україна, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, код ЄДРПОУ - 00032106) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) :

- заробітну плату за період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року у сумі 31 058,28 грн. (тридцять одна тисяча п`ятдесят вісім гривень двадцять вісім копійок) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів;

- невиплачену суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 7569,74 грн.(сім тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять гривень сімдесят чотири копійки) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів;

- компенсацію за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати у сумі 31807,18 грн. (тридцять одна тисяча вісімсот сім гривень вісімнадцять копійок) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів..

Зобов`язано Національний Банк України (01601, Україна, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, код ЄДРПОУ - 00032106) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 630 683,46 грн. (шістсот тридцять тисяч шістсот вісімдесят три гривні сорок шість копійок) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 10519,74 грн. (десять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять гривень сімдесят чотири копійки) підлягає до негайного виконання.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, та вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та без урахування всіх обставин справи. Тому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча позивач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 до 26 лютого 2015 року працювала на посаді заступника начальника відділу готівкового обігу і касових операцій Управління НБУ в Луганській області.

Відповідно до наказу від 26 червня 2014 року № 105-од/ДСК (з урахуванням змін, унесених наказом від 07 серпня 2014 року № 132-од-дск) з метою безперебійної роботи Управління НБУ в Луганській області на базі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області, з 01 липня 2014 року у відрядженні у місті Києві залучено мінімальну кількість працівників Управління для виконання функцій Управління, при цьому, працівникам Управління, які не були залучені у відрядження до м. Києва, у тому числі позивачу, здійснювалась оплата відповідно до ст.113 Кодексу законів про працю України (а.с. 61-63, том І).

Згідно із постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 736 "Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності", у зв`язку з нестабільною ситуацією, що склалася в м. Луганську і спричинила через загрозу життю та здоров`ю працівників неможливість виконувати Управлінням Національного банку України в Луганській області своїх функцій, призупинено з 01 грудня 2014 року виконання Управліннями Національного банку України в Донецькій та Луганській області частини своїх функцій та прийнято рішення про скорочення чисельності працівників Управління Національного банку України в Луганській області на 242 одиниці та затверджено граничну чисельність у кількості 11 одиниць (а.с. 22-24, том І).

На виконання цієї постанови виконуючим обов`язки начальника Управління НБУ в Луганській області видано наказ від 26 листопада 2014 року № 234-к "Про скорочення чисельності працівників Управління Національного банку України в Луганській області", яким скорочено чисельність працівників Управління Національного банку України в Луганській області на 242 одиниці (а.с. 15, том І).

Пунктом 2 зазначеного наказу визначено обов`язок ознайомити працівників Управління з наказом про скорочення та попередити про наступне вивільнення до 26 грудня 2014 року за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням чисельності працівників (будь-яким можливим засобом зв`язку, зокрема, письмово під розписку особисто, поштовим, телефонним, факсимільним, електронною поштою).

Наказом Національного Банку України від 26 лютого 2015 року № 1213-к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу готівкового обігу і касових операцій Управління НБУ в Луганській області, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників і встановлено виплатити: компенсацію за 21 календарний день невикористаної щорічної відпустки та вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку згідно з вимогами статті 44 КЗпП України (а.с. 16, том І).

Судом першої інстанції встановлено, що виплата заробітної плати в період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року позивачу не здійснювалася.

Постановою правління НБУ від 20 листопада 2014 року № 736 "Про окремі питання оплати праці працівників управлінь НБУ в Донецькій та Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності" та наказом Управління від 26 листопада 2014 року №234-к "Про скорочення чисельності працівників Управління" було скорочено чисельність працівників Управління НБУ в Луганській області на 242 одиниці.

Відповідачем прийнято рішення, згідно Постанови правління НБУ від 20 листопада 2014 року № 736 щодо зупинення з 01 грудня 2014 року виконання частини функцій управління НБУ в Луганській області та, відповідно, припинення оплати праці працівникам, які не залучені до виконання функцій Управління.

Отже, з 01 грудня 2014 року, як зазначає відповідач, закінчився період простою.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 листопада 2014 року представником Управління, в телефонному режимі, повідомлено позивачку про те, що з 01 грудня 2014 року їй не будуть здійснюватися ніякі виплати і така буде звільнена або за скороченням штатної чисельності або за угодою сторін. Також в телефонному режимі попереджено про скорочення позивачки з посади заступника начальника відділу готівкового обігу і касових операцій Управління.

Суд першої інстанції зазначено, що позивачка була повідомлена про зміну істотних умов праці буквально за два дні, так як повідомлення в телефонному режимі відбулося 28 листопада 2014 року, а 01 грудня 2014 року уже припинено будь-які виплати стосовно неї.

Особисто, позивачка з наказом, № 234-к від 26 листопада 2014 року "Про скорочення чисельності працівників Управління" ознайомлена 26 лютого 2015 року (а.с. 93, том ІІІ).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", згідно із ч. 3 ст. 32 Кодексу законів про працю України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оплату праці" для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд зауважує, що Постанова правління НБУ від 20 листопада 2014 року №736 не є актом нормативно-правового характеру, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин, з огляду на те, що така суперечить нормам КЗпП України та Закону України "Про оплату праці".

13 січня 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", статтею 1 якого установлено, що метою цього Закону є установлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. Також вказано про те, що до 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Враховуючи, що простій у роботі позивачки відбувся не з її вини, то суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з Національного банку України на користь позивачки невиплачену заробітну плату період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року.

Дана правова позиція визначена Верховним судом України у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 826/8314/15.

Середній заробіток розраховується відповідно до вимог п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

У матеріалах справи міститься довідка Національного банку України від 21 лютого 2020 року за № 60-0035/104, з якої вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 розрахована відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами), станом на 02 серпня 2014 року - дату останнього відпрацьованого нею робочого дня (до початку оплати простою) становить 500, 94 грн.

Отже, кількість робочих днів у період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року становить 62 дні (грудень - 23 дні, січень - 20 днів, лютий - 19 днів) з урахуванням чого, потрібно стягнути з відповідача заробітну плату за період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року, що становить: 62 * 500, 94 грн. = 31058, 28 грн.

Щодо вимоги невиплаченої суми вихідної допомоги при звільненні у розмірі 7569, 74 грн, слід зазначити наступне.

Наказом Національного банку України від 26 лютого 2015 року № 1213-к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу готівкового обігу і касових операцій Управління НБУ в Луганській області у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників та встановлено виплатити: компенсацію за 21 календарний день невикористаної щорічної відпустки та вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку згідно з вимогами ст. 44 Кодексу законів про працю України.

У відповідності до вимог ст. 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пп. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Із матеріалів справи видно, що позивачку було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а тому відповідно до вимог ст. 44 Кодексу законів про працю їй передбачена вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до довідки - табелю (а.с. 17, том І) ОСОБА_1 нараховано і виплачено 2950, 00 грн. вихідної допомоги.

Суд першої інстанції з урахуванням висновку про задоволення вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2015 року, дійшов вірного висновку що, суму вихідної допомоги також потрібно вираховувати з вказаного заробітку, відповідно до наданої довідки Національного банку України від 21 лютого 2020 року за № 60-0035/104, з якої вбачається, що середньомісячна заробітна плата складає 10 519, 74 грн., з яких 2950, 00 грн. вже виплачено, тому різницю невиплаченої вихідної допомоги слід стягнути на користь позивачки, а саме 10519, 74 - 2950, 00 = 7 569, 74 грн. із утриманням податків і зборів.

Стосовно вимоги про компенсацію за втрату частки заробітної плати та інших виплат із затримкою термінів їх виплати у сумі 31807, 18 грн. суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтями 1-3 закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок № 159).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 159 встановлено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

В силу п. 7 вказаного Порядку, компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Враховуючи те, що встановлено невиплату заробітної плати позивачу за грудень 2014 року, січень 2015 року, лютий 1015 року, суд апеляційної інстанції вважає, що потрібно задовольнити вимоги про стягнення компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати у сумі 31807, 18 грн., яка розраховується відповідно до калькулятора компенсації за несвоєчасну виплачену зарплату.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 26 лютого 2015 року по дату прийняття судового рішення слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом першої інстанції зазначено, що Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що даний спір підлягає задоволенню в частині стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі. - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постанові від 21 січня 2015 року № 6-195цс14.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як уже зазначалося, обчислення середньої заробітної плати визначається на підставі абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Таким чином, у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно листів Мінсоцполітики України "Про розрахунок норми робочого часу на 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, кількість робочих днів з 26 лютого 2015 року по 05 березня 2020 року становить 1259 днів.

Відтак, середній заробіток позивача за час затримки виплати заробітної плати з 26 лютого2015 по дату прийняття судового рішення у справі (05 березня 2020 року) дорівнює 630 683, 46 грн. (500, 94 грн. * 1259 днів).

Проаналізувавши вищевказані норми законодавства та приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні.

Також слід зазначити, що по даних спірних правовідносинах відображена правова позиція у постанові Верховного суду від 19 квітня 2018 року у справі №826/584/16.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі №807/1525/16 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 27 серпня 2020 року.