Справа № 520/9330/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.08.2020 р. справа №520/9330/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Головного управління ДПС у Харківській області
проскасування наказу ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019р., -

встановив:

Наказ ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019р. було реалізовано контролюючим органом шляхом проведення фактичної перевірки, оформлення наслідків перевірки актом від 27.12.2019р. №14555/20-40-32-01-08/ і актом від 27.12.2019р. №1457/20-40-32-01-08/ , а також винесення рішення про застосування штрафних санкцій від 05.05.2020р. № на суму 124.421,20грн. і рішення про застосування штрафних санкцій від 05.05.2020р. № на суму 164.377,99грн.

Перелічені рішення контролюючого органу були оскаржені платником у межах справи №520/5314/2020, де 16.07.2020р. судом було постановлено рішення про відмову у позові.

20.07.2020р. заявником шляхом подання двох окремих позовів було оскаржено наказ ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019р. (справа №520/9330/2020) та дії посадових осіб ГУ ДПС у Харківській області по проведенню фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 за наказом №2977 від 13.12.2019р. (справа №520/9329/2020).

У межах даної справи заявником шляхом подання особисто підписаного позову було оскаржено наказ ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019 р.

У зв`язку зі відсутністю доказів оплати судового збору поданий позов було залишено без руху ухвалою суду від 21.07.2020р.

24.07.2020 р. представником заявника - адвокатом Вернигором О.В. - було подано докази оплати судового збору.

Отже, недоліки в оформленні позову слід визнати усунутими.

Водночас із цим, у цей же день (24.07.2020 р.) представником заявника - адвокатом Вернигором О.В. - було подано заяву про зміну позовних вимог, де окрім вимоги про скасування наказу ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019р. викладена також і вимога про визнання протиправними дій посадових осіб ГУ ДПС у Харківській області з приводу проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .

При цьому, доказів оплати судового збору до заяви про зміну позовних вимог не приєднано, а коло посадових осіб ГУ ДПС у Харківській області не ідентифіковано.

Окрім того, суддею з`ясовано, що вимога про визнання протиправними дій посадових осіб ГУ ДПС у Харківській області з приводу проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 вже була заявлена раніше у межах справи №520/9329/2020, але була відкликана за власною ініціативою представника позивача заявою від 21.07.2020 р.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 2 КАС України однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Оскільки судом виявлено факт вчинення заявником дій, мета яких у межах даного конкретного спору не має достатнього поза розумним сумнівом адекватного пояснення, то суд не знаходить підстав для спільного розгляду вимоги про скасування наказу ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019р. та вимоги про визнання протиправними дій посадових осіб ГУ ДПС у Харківській області по проведенню фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 за наказом №2977 від 13.12.2019р., позаяк ці вимоги повинні мати різні підстави.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, платник, ФОП, підприємець), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019р. "Про проведення фактичної перевірки".

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що оскаржений наказ було вручено неналежній особі - працівнику ФОП, опис тютюнових виробів здійснено контролюючим органом з перевищенням повноважень, самостійно проведена працівниками контролюючого органу інвентаризація товару є незаконною, у дійсності перевірка не повинна була проводитись у зв`язку із вчиненням відмови.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, контролюючий орган, податковий орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи незгоду зазначив, що спірний наказ повністю відповідає закону, позаяк містить викладення передбачених законом відомостей, а усі доводи платника є неналежними, адже стосуються не обставин видання оскарженого наказу, а обставин проведення перевірки.

Суд, вивчивши доводи позову, повно виконавши процесуальний обов`язок з офіційного з`ясування обставин спору, заслухавши представників сторін, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що 13.12.2019р. контролюючим органом видано наказ №2977 "Про проведення фактичної перевірки", згідно з яким передбачалось проведення перевірки заявника за місцем провадження господарської діяльності - у 5 об`єктах.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для прийняття спірного рішення суб`єктом владних повноважень обрано приписи п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України.

Наказ ГУ ДПС у Харківській області №2977 від 13.12.2019р. було реалізовано контролюючим органом шляхом проведення фактичної перевірки та оформлення наслідків перевірки актом від 27.12.2019р. №14555/20-40-32-01-08/ і актом від 27.12.2019р. №1457/20-40-32-01-08/ .

Із посиланням на перелічені акти контролюючим органом були винесені рішення про застосування штрафних санкцій від 05.05.2020р. № на суму 124.421,20грн. і рішення про застосування штрафних санкцій від 05.05.2020р. № на суму 164.377,99грн.

Не погодившись із відповідністю закону волевиявлення контролюючого органу з приводу призначення фактичної перевірки, заявник після отримання відмови у позові про скасування штрафів, накладених за наслідками практичної реалізації згаданого управлінського волевиявлення, ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, котрі виникли на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною 2 ст.19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.01.2011р. приводи та підстави здійснення податкового контролю за дотриманням учасниками суспільних відносин податкової дисципліни, а також вимог закону до дотримання окремих питань організації господарської діяльності (у тому числі і у сфері обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів); зміст та обсяг повноважень податкових органів; процедура реалізації повноважень контролю регламентована, насамперед, приписами Податкового кодексу України.

Так, згідно з п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За визначенням п.75.1.3 ст.75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Системно проаналізувавши положення ст.ст.77-81 Податкового кодексу України, суд доходить висновку, що вимоги до змісту наказу про призначення як планової документальної перевірки, так і позапланової документальної перевірки, документальної невиїзної перевірки, фактичної перевірки сформульовані лише в абз.3 п.81.1 ст.81 згаданого кодексу, де вказано, що в наказі зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися.

У спірному наказі у якості передбаченої законом підстави наведена норма п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України.

Суд бере до уваги, що відповідно до п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Враховуючи правовий характер суспільних відносин, у межах яких відбувається обіг спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, пального, а також наявність у Держави інтересу у нерозголошенні джерел одержання відомостей про ймовірно протиправні дії суб`єктів права, котрі згідно з законом не підлягають обов`язковій документальній фіксації (закріпленню) (на відміну від відносин з приводу справляння податків і зборів), суд вважає, що сама по собі обставина відсутності у тексті наказу про призначення фактичної перевірки інформації про факт допущеного платником податків порушення не спричиняє жодних юридичних дефектів цього рішення суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, суд не знаходить підстав ля висновку про невідповідність оскарженого наказу вимогам закону.

При цьому, суд зважає на ту обставину, що предметом оскарженого наказу є вчинення контролюючим органом управлінського волевиявлення з приводу призначення перевірки з питання обігу товарів у порядку Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Відтак, у спірних правовідносинах предмет оскарженого наказу, зміст п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України та предмет регулювання за Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» повністю співпадають.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України шляхом подання до суду доказів відповідності закону вчиненого волевиявлення та наведення доводів як про відповідність закону вчиненого волевиявлення, так і про безпідставність доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб'єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті доказами за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів, наявних у розпорядженні контролюючого органу на момент видання оскарженого рішення, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично неправильними та фактично необґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу оскарженого рішення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував з достатньою повнотою, норму закону визначив належну, положення цієї норми права витлумачив вірно, до порушення прав та інтересів заявника не вдався.

Відсутність порушеного суб`єктивного права (ущемленого охоронюваного законом інтересу) заявника та відповідність закону вчиненого владним суб`єктом волевиявлення є визначеними процесуальним законом підставами для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Відтак, у силу ч.5 ст.242 КАС України суд зважає на правовий висновок постанови Верховного Суду від 20.03.2018р. у справі №820/4766/17 з приводу застосування п.80.2.5 ст.80 Податкового кодексу України, де указано, що Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області мало право на проведення фактичної перевірки позивача на підставі здійснення контролюючим органом функцій (відповідно до положень п. 19-1.1 ст. 19-1 ПК України), визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального та рішенням керівника контролюючого органу.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.