Справа № 274/34/20
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Справа № 274/34/20

25 серпня 2020 року м. Вінниця

Суддя-доповідач Сьомого апеляційного адміністративного суду Шидловський В.Б., розглянувши заяву ОСОБА_1 для усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Бердичівської міської ради Житомирської області про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2020 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 03 серпня 2020 року залишив апеляційну скаргу без руху та запропонував скаржнику в строк протягом 5 днів з моменту отримання вказаної ухвали виконати вимоги ухвали та усунути виявлені недоліки апеляційної скарги, а саме сплатити судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Від ОСОБА_1 надійшла заява на усунення недоліків апеляційної скарги, в якій позивачка просить звільнити її від сплати судового збору у зв`язку з тим, що при зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою нею судовий збір не сплачувався, а тому і при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою не потрібно сплачувати судовий збір. Також ОСОБА_1 вказує на відсутність коштів на сплату судового збору, оскільки самостійно виховує неповнолітню дитину. Окрім цього, позивачка просить суд апеляційної інстанції у випадку відмови у звільненні від сплати судового збору, звернутися до Конституційного Суду України щодо роз`яснення норми про сплату судового збору за апеляційне оскарження, якщо в суд першої інстанції судовий збір не справлявся.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про усунення недоліків, суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити у її задоволенні та продовжити строк на усунення недоліків апеляційної скарги, виходячи з такого.

Слід зазначити, що згідно із п.п. 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлюється у сумі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом адміністративного позову, поданого 03.01.2020 року, предметом спору у цій справі є протиправність накладення адміністративного стягнення у розмірі 1360 грн. застосованого згідно постанови від 18.12.2019 року №921.

Суд вказує, що за правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 грудня 2016 року по справі №21-1410а16, відповідно до положень ст. 287 КУпАП у поєднанні із ч. 4 ст. 288 цього Кодексу у разі прийняття уповноваженим органом державної влади чи його посадовою особою постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення (проступку), передбаченого КУпАП, суб`єкти, яким цим Кодексом надано право оскарження, можуть її оскаржити і звільняються від сплати платежу, який має справлятися за подання позовної заяви, скарги у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) чи до суду.

За системного та нормативного підходу до наведеного законодавчого регулювання відносин, пов`язаних зі сплатою судового збору, Верховний Суд України вказав на те, що у справах про оскарження постанов у справах про адміністративне правопорушення у розумінні положень ст. 287, 288 КУпАП, ст.ст. 2-4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI позивач звільняється від сплати судового збору, а тому на цій підставі не повинен сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

Водночас, апеляційний суд враховує, що постановою від 18 березня 2020 року по справі №543/775/17 Велика Палата Верховного Суду відступила від такого висновку Верховного Суду України, вказавши, що чинне законодавство містить ставку судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та подальшому оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення.

Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду вказано, що з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто суд апеляційної інстанції вказує, що при звернення позивачки до суду з позовною заявою, вона звільнялася від сплати судового збору з огляду на постанову Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року по справі №21-1410а16.

Водночас Велика Палата Верховного Суду відступила від такого висновку Верховного Суду України у постанові від 18 березня 2020 року по справі №543/775/17, керуючись ч. 5 ст. 242 КАС, суду апеляційної інстанції належить застосовувати висновки Верховного Суду.

Щодо доводів апелянта про відсутність коштів на сплату судового збору, суд апеляційної інстанції вказує наступне.

За приписами ч. 1 ст. 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік;

Слід відзначити, що Законом України «Про судовий збір» чітко визначено, як одну з умов для звільнення від сплати судового збору, зокрема, доведення заявником обставин, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Для звільнення від такої сплати заявник апеляційної скарги має довести існування таких фінансових труднощів та такий майновий стан, що надає підстави вважати за можливе звільнити таку особу від сплати судового збору.

Слід відзначити, що важкий майновий стан сторони входить до предмета доказування і, відповідно, має бути підтверджений належними і допустимими, у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України, доказами.

Тож, для застосування судом положень ч. 1 ст. 133 КАС України та Закону України «Про судовий збір» повинні бути відповідні правові підстави, в іншому ж випадку, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя №R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Скаржником не додано доказів, які б підтверджували розмір річного доходу позивача за попередній календарний рік та відсутність інших джерел доходів (довідки про сукупний річний дохід за 2019 рік від органу Державної фіскальної служби тощо).

Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку, розмірі і в строки покладається на особу, яка подає скаргу.

Щодо звернення до Конституційного Суду України щодо роз`яснення норми про сплату судового збору, суд вказує наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України "Про Конституційного Суду України " конституційною скаргою є подане до Суду письмове клопотання щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі суб`єкта права на конституційну скаргу.

Згідно з ч.1 ст. 56. суб`єктом права на конституційну скаргу є особа, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України (його окремі положення) суперечить Конституції України.

З огляду на вищевикладене суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо звернення до Конституційного Суду України.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне продовжити строк для усунення недоліків апеляційної скарги із наданням десятиденного строку з дня вручення ухвали, протягом якого скаржник має право надати/надіслати суду документ про сплату судового збору у встановлених законом порядку та розмірі або надати докази які б підтверджували розмір річного доходу позивача за попередній календарний рік та відсутність інших джерел доходів.

Керуючись ст.ст.121, 298 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення ухвали про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Шидловський В.Б.