Справа № 554/7457/20
Суддя: Микитенко В. М.
Дата ухвалення: 2020-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 25.08.2020 Справа № 554/7457/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року

Октябрський районний суд м. Полтави:

у складі: головуючого судді - Микитенка В.М.,

з участю: секретаря - Різник А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Даценко Ю.І.,

представника відповідача - Срібної Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до УДМС України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

13.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до УДМС України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення від 03.08.2020 року № 13 в частині заборони громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в`їзду в Україну строком на 3 роки.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що вказане рішення невмотивоване, оскільки позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебуває, накладене на нього стягнення у виді штрафу за порушення правил перебування на території України сплатив добровільно. При цьому оспорюване рішення не враховує положення ст. 13 Закону № 3773 та правової позиції Верховного суду від 10.04.2019 року у справі №802/294/17а.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з викладених підстав. Крім того, позивач зазначив, що має наміри проживати в Україні, оскільки місто Отачь Молдови, де проживав раніше, знаходиться на кордоні з Україною і там немає можливості працювати та забезпечувати сім`ю. На момент закінчення 90 денного строку перебування в Україні його дружина, яка проживає в Києві, завагітніла, потім народила дитину. Далі у зв`язку з карантинними обмеженнями не мав змоги доїхати до Молдови.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю, мотивуючи, що можливість відповідача приймати рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в ДМС дискреційних повноважень, тобто права вибору з кількох юридично допустимих рішень того, яке він вважає найкращим за конкретних обставин.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Рішенням № 13 від 03.08.2020 року примусово повернуто до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано його покинути територію України у термін до 02.09.2020 року, а також заборонено йому подальший в`їзд в Україну строком на 3 роки ( а.с. 7).

В обґрунтування прийнятого рішення зазначено, що 11.03.2020 року у м. Полтава виявлено факт порушення правил перебування в Україні громадянином Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який останній раз в`їхав в Україну 01.05.2019 року через КПП «Могилів-Подільський» по паспортному документу НОМЕР_1 , дійсному до 26.11.2022 року. 11.03.2020 року його притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 2040 грн., який останнім сплачено. Під час спілкування з ним установлено, що він проживає по АДРЕСА_1 , офіційних джерел доходів та власного житла в Україні не має. До органів ДМС з заявою про продовження строку перебування в Україні та визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, документального підтвердження підстав для подальшого перебування в Україні та документів на право проживання в Україні не надав. Заборони примусового повернення його з України відсутні.

Виходячи з вимог ч.2 ст.77 КАС України, у адміністративних справах про протиправність рішень дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (ч. 5 ст. 77 КАС України).

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

У цьому контексті Європейський Суд з прав людини в п. п. 23, 25 рішення у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року зазначив, що Конвенція зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень у світлі конкретних обставин справи, зокрема, якщо у позові йде посилання на специфічні, доречні та важливі аргументи.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, зокрема, на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Частиною 2 Закону № 3773 визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст.13 Закону №3773 в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена, частиною другою статті 26 Закону № 3773, можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну, свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону №3773, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 Закону №3773 не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

За таких обставин, Верховний Суд висловив правову позицію у постанові від 10.04.2019 року у справі №802/294/17, про те, що при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону №3773.

Як убачається з рішення про примусове повернення в країну походження, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку, під слідством та судом в Україні не перебуває, обставин, які б забороняли примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону №3773 не виявлено. За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, штраф позивачем сплачено добровільно.

Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки в матеріалах справи відсутні.

Відтак, порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів примусу у вигляді повернення у країну походження, та у даних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в України терміном на три роки.

За таких обставин оспорюване рішення в частині заборони громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в`їзду в Україну строком на 3 роки не обґрунтуване належним чином та не пропорційне, отже його правомірність не доведена в установленому законом порядку, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2,6,77, 242-246, 288-289 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України в Полтавській області від 03.08.2020 року № 13 в частині заборони громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в`їзду в Україну строком на 3 роки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави протягом 10 днів.

Суддя В.М. Микитенко