Справа № 160/6561/20
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 серпня 2020 року Справа № 160/6561/20
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кадникова Г.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Соборного управління Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, про визнання протиправними та скасування вимог,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання протиправною та скасування вимоги Соборного управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - Соборне управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач) від 12.11.2019 №Ф-4102-51 про нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 26'539грн. 26коп.;
- визнання протиправною та скасування вимоги відповідача від 17.02.2020 №Ф-4102-51 про нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 29'293грн. 44коп.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вважає протиправними вказані податкові вимоги, оскільки у спірний період він не провадив незалежну професійну діяльність, з 02.07.2010р. і по 01.04.2020р. був державним службовцем, відповідно, і доходів від незалежної професійної діяльності не отримував. Тому визначена в оскаржуваних вимогах Соборного управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області сума недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу. Позивач вважає, що наявні усі підстави для скасування спірних вимог, як таких, що суперечать вимогам закону.
Ухвалою суду від 19.06.2020р. справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
До суду надійшов письмовий відзив на позов, за змістом якого у задоволенні позову просить відмовити повністю, посилаючись на те, що за позивачем як за особою, яка провадить незалежну професійну діяльні обліковується недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску, про що складені спірні податкові вимоги. Відповідач вважає, що підстави для скасування оскаржуваних вимог відсутні.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, 12.11.2019р. відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4102-51 про нарахування ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 26'539грн. 26коп. відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
17.02.2020р. відповідачем винесено ще одну вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4102-51 про нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 29'293грн. 44коп. відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
В оскаржуваних вимогах позивачу повідомлено:
- про заборгованість платника єдиного внеску зі сплати єдиного внеску у тому числі недоїмки, яку контролюючий орган вимагає сплатити відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів;
- про те, що оскарження вимоги про сплату недоїмки платником єдиного внеску може бути здійснене до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання цієї вимоги, у порядку, визначеною ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
- про те, що суми, зазначені у вимозі, підлягають сплаті протягом 10 календарних днів з дня одержання цієї вимоги на зазначені рахунки органу доходів і зборів, відкриті у відповідному органі Казначейства;
- про те, що у разі несплати суми боргу, зазначеної у пункті 1 вимоги, ця вимога передається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства для стягнення в примусовому порядку протягом строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення контролюючим органом вимог №Ф-4102-51 від 12.11.2019р. та №Ф-4102-51 від 17.02.2019р.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (надалі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно до статті 2 Закону №2464 його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464 надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону №2464 до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.
Наведені норми свідчать про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З аналізу наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону №2464, на якому наполягає контролюючий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, від 05.12.2019р. у справі №260/358/19, від 27.02.2020р. у справі №0440/5632/18, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з пояснень відповідача, враховуючи те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у контролюючого органу, як платник податку з основним станом, керуючись Законом України №2464 контролюючим органом в автоматичному режимі нараховані щоквартальні нарахування.
Згідно даних інформаційної системи орану доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків відображено наступні не сплачені нарахування за 2018 рік:
Нараховано розрахункову суму єдиного внеску за рік у сумі 8'448грн. 00коп., нарахування не сплачені;
1 квартал 2018р. у сумі 2'457грн. 18 коп., строк сплати до 19.04.2018р., нарахування не сплачені;
2 квартал 2018р. у сумі 2'457грн. 18коп., строк сплати до 19.07.2018р., нарахування не сплачені;
3 квартал 2018р. у сумі 2'457грн. 18коп., строк сплати до 19.10.2018р., нарахування не сплачені.
Сума недоїмки станом на 31.10.2018р. становила 15'819грн. 54коп. Згідно даних інформаційної системи орану доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків відображено наступні не сплачені нарахування за 2019 рік:
4 квартал 2018р. у сумі 2'457грн. 18коп., строк сплати до 21.01.2019р., нарахування не сплачені;
1 квартал 2019р. у сумі 2754грн. 18коп., строк сплати до 19.04.2019р., нарахування не сплачені;
2 квартал 2019р. у сумі 2'754грн. 18коп., строк сплати до 19.04.2019р., нарахування не сплачені;
3 квартал 2019р. у сумі 2'754грн. 18коп., строк сплати до 19.04.2019р., нарахування не сплачені;
Сума недоїмки станом на 31.10.2019р. становила 26'539грн. 26коп. Враховуючи наявність недоїмки, керуючись абз.1 п.4 р.VІ Інструкції №449 контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу №Ф-4102-51 від 12.11.2019р. про сплату боргу (вимоги) з єдиного внеску на суму 26'539грн. 26коп., яку направлено платнику на податкову адресу, яка зазначена і в позовній заяві засобами поштового відправлення.
Згідно даних інформаційної системи орану доходів і зборів в інтегрованій картці платника податків відображено наступні не сплачені нарахування за 2020 рік:
4 квартал 2019р. у сумі 2'754грн. 18коп., строк сплати до 20.01.2020р., нарахування не сплачені.
Сума недоїмки станом на 31.01.2020р. становила 29'293грн. 44коп.
Враховуючи наявність недоїмки, керуючись абз.1 п.4 р.VІ Інструкції №449 контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу №Ф-4102-51 від 17.02.2020 про сплату боргу (вимоги) з єдиного внеску на суму 29'293грн. 44коп., яку направлено платнику на податкову адресу, яка зазначена і в позовній заяві засобами поштового відправлення.
Також відповідач зазначає, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464- VІ не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, як зазначає відповідач, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи документів, 01.07.2010р. позивачем було припинено приватну нотаріальну діяльність по Дніпропетровському міському нотаріальному округу (реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності від 19.10.2004 №287), що підтверджується наказом №864 від 01.07.2010, винесеним Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, і анульовано реєстраційне посвідчення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_1 з 01.07.2010р.
Відповідно до листа Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.07.2010 №05-5/6978 на адресу ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська проінформовано податковий орган про те, що на виконання вимог ст.24 Закону України «Про нотаріат» Головне управління юстиції у Дніпропетровській області повідомляє, що 01.07.2010 припинена приватна нотаріальна діяльність по Дніпропетровському міському нотаріальному округу ОСОБА_1 (реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності від 19.10.2004 №287).
02.07.2010р. ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області - начальника відділу нотаріату на підставі наказу Міністерства юстиції України №860/к від 02.07.2010. Зазначений наказ оголошено наказом Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №1081-к від 02.07.2010, за яким вказано вважати ОСОБА_1 таким, що з 02.07.2010 призначений на посаду заступника начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області - начальника відділу нотаріату, де я працював до 2020 року на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в подальшому до 01.04.2020 позивач працював на посаді головного спеціаліста Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Записами у трудовій книжці на ім`я ОСОБА_1 підтверджується, що позивач працював в органах юстиції з 02.07.2010р. по 01.04.2020р.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Згідно з ч.4 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може займатися підприємницькою, адвокатською діяльністю, бути засновником адвокатських об`єднань, перебувати на державній службі або службі в органах місцевого самоврядування, у штаті інших юридичних осіб, а також виконувати іншу оплачувану роботу, крім викладацької, наукової і творчої діяльності.
Відповідно до п.13 цього Положення про анулювання реєстраційного посвідчення управління юстиції вносить відповідний запис до Журналу обліку виданих реєстраційних посвідчень та повідомляє державну податкову інспекцію за місцезнаходженням робочого місця (контори) приватного нотаріуса, приватна діяльність якого припинена.
Відповідно до листа Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.07.2010 року №05-5/6978 податковий орган проінформовано про припинення приватної нотаріальної діяльності по Дніпропетровському міському нотаріальному округу ОСОБА_1 (реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності від 19.10.2004 року №287).
Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач не провадив нотаріальну діяльність, з 02.07.2010р. і по 01.04.2020р. був державним службовцем, відповідно і доходів від незалежної професійної діяльності не отримував, оскільки працював в органах юстиції Дніпропетровської області з 02.07.2010р. по 01.04.2020р.
За таких обставин, відповідачем не надано належних доказів, що підтверджували б порушення норм чинного законодавства позивачем..
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесені оскаржувані вимоги у спірні періоди, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як самозайнятою особою, яка має право провадити незалежну професійну діяльність, проте не отримував дохід від неї.
Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, від 05.12.2019р. у справі №260/358/19, від 27.02.2020р. у справі №0440/5632/18, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно до ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1, ч.4 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст.76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідач у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України), з урахуванням наведених положень КАС України позивачем доведено протиправність вимог Соборного управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на вказане вище, суд дійшов висновку, що вимоги №Ф-4102-51 від 12.11.2019р. та №Ф-4102-51 від 17.02.2019р., які є предметом оскарження, прийняті відповідачем необґрунтовано, у зв`язку з чим підлягають скасуванню, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи викладене, сплачений позивачем судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1' 681грн. 60коп. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Соборного управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 257, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Соборного управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, про визнання протиправними та скасування вимог - задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Соборного управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 12.11.2019 №Ф-4102-51 про нарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 26'539грн. 26коп.;
Визнати протиправною та скасувати вимогу Соборного управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.02.2020 №Ф-4102-51 про нарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 29'293грн. 44коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова